2016-2017

Zing

2016-2017
Creative Commons - BY

Sadržaj

Vuk Tucakov: DŽEMBAS (slovo Dž)

-Džem je izvrstan – reče glasom halapljive usrdnosti gospodin Etinski, kažiprstom praveći krugove po ranjenom pekmezu. Sedeo je pored namrštenog čoveka skrštenih ruku, koji ga je posmatrao sa neprikrivenim gađenjem. –Možeš li da veruješ da ponovo sedimo zajedno na ovoj spektakularnoj verandi! Zajedno, čoveče, zajedno! Da li..

-Etinski, dragi moj – bezobzirno ga prekide debeli džambas, dižući levu ruku preko ramena – Ne bih voleo da iznova budem upleten u tvoje emotivne primedbe. Batali, pusti.. Nego, reci mi, jesi doneo sedlo?

Uvređen, Etinski nabra obrve i pokunjeno spusti glavu, i dalje držeći svoj prst u slatkom, gustom džemu. Nekoliko trenutaka je uzdisao, praćen neumoljivim pogledom ugojenog konjovlasnika. Sunce je utonulo u morski horizont, donoseći oštri vetar neoseta u međuprostor vitkih i glomaznih nogu. Tišina se nemilosrdno uvlačila u jezik Etinskog, grčila ga i činila tromim, utrnulim. Prepreke za topao, prijateljski razgovor ostale su zacementirane davno, u polju iza Džambasove kuće. On ih, na sreću, ni danas ne razaznaje.

-Da li će se Vaše prevashodstvo umilostiviti i dati mi uvid u lokaciju mog davno ukradenog sedla?

Nevažno. Ni ovakav zajedljivi, otrovni redosled glasova ne može pokvariti zašećereno veče. Ja ću misliti o njegovom nesavladivom smehu koji se propinjao na vrhunac odjeka. O treperavom strahu beznadežne noći koja je bila pokorena glasom izumiruće mladosti. Tada mu je sve ovo bila kratkoročna razonoda koju bi, ponajčešće, menjao drugom, zaboravljajući na besmisao i efemernost prethodne. Saopštiću mu.

Dostojanstveno, potpomognut ravnodušnom brzopletošću, Etinski sleže ramenima i izoštri svoj pogled zakucavajući eksere svojih očiju u teme sagovornika. Drhtave usne bez reči su beznadežno šaputale iscepkane fragmente dijaloga dva prijatelja koji su plutali u vakuumu osuđenog vremena. Od džambasovog pogleda ostali su sveži krmelji dočarani vrećastim podočnjacima i podbulom pojavom. Iznenada, ohrabren ehom strašne večeri koja postaje vođa čopornog straha, poče gubiti iz vida svog prijatelja od kog ostade samo silueta.

-Kajsije nisu ono što predstavljaju.

-Ne znam o čemu bulazniš, ali si u obavezi da mi predaš sedlo – nestrpljivo, brišući znojavo čelo reče debeli. – Nisam siguran koja te je suluda ideja poslala na ovu verandu, ali sada, kada si me udostojio svog prisustva, dužan si da ga vratiš.

-Nisam siguran da su ikada i bile – bludeći kroz oivičenu telesinu svog poznanika u dubinu mora savladano izusti Etinski.

Uviđajući uzaludnost svog nastojanja da povrati svoje sedlo, džambas poče odmahivati glavom, pritiskajući dlanovima očne kapke. Zatim, posmatrajući Etinskog kako otvara i zatvara usta sa blagim osmejkom na vršcima usana, džambas, vidno iznerviran, naglim pokretom ustade sa stolice.

-Rudolfe!- vikao je šrkgućući zubima. Kroz obrise siluete Etinski je mogao da uoči popucale očne kapilare koji krvoločno, bez trunke obzira, ciljaju u svoju žrtvu. Iz sobe koja se nalazila iza verande začuli su se užurbani koraci čoveka u šljapkavim baletankama. Sklopivši oči, Etinski je, rovareći po kontejneru uspomena, kroz potpunu napregnutost svoje pažnje, uspeo da iskopa to magnovenje određenja budućeg odnosa. Bilo je to onda kada mu je džambas rekao ,,uzmi je, ne smeta mi“. Tako kratko, a ipak ubedljivo razuveravanje ostavilo je utisak nenarušene, besmrtne interakcije dvojice ljudi. Ali utisak nije činjenica, već mizerna pretpostavka. U neuprljanom tanjiru na stolu nalazio se nož.

Rudolf, čovek belog, napuderisanog lica, zalizane masne kose, ušao je pomalo zadihan u prosor terase. Premda je bio znojav od straha od noćnog preobraženja svog gazde, nije izgubio ni delić urođene elegancije jednog batlera. Desna ruka, stisnuta u pesnicu, savijena je bila položena na leđa, dok je leva, ispružena, na svojoj površini imala belu maramicu. Sa izopačenim osmehom sadiste sa nakarminisanim usnama blago je klimnuo glavom i svom gazdi ponudio materiju pod maramicom, izgovorivši jedno potmulo, hrapavo ,,izvolite”. Grom upozorenja survao se sa vrha vaseljene, najavljujući spiranje. Posegnuo je svojim palcem i kažiprstom, primetno zgađen čistom, belom maramicom. U trenutku dodirivanja nevinosti, ruka mu je pri naglom trzaju i ispuštanju kvadratnog papira izgledala kao da diriguje nečim tamnim, na šta nije imao prava. Pod maramicom ležao je masni, prljavi Kolt pištoljčić, koji je džambas sa ushićenjem ščepao kao kockar zgoditak na ruletu, a zatim ga uperio na slepoočnicu Etinskom, koji je i dalje oči držao zatvorene.

-Nije vredelo. Bejah maramica.

Nepromišljeni, a docnije, samo tokom sunčanih dana među rešetkama, i pucanj pokajanja, prostrujao je kroz mozak Etinskog, ostavljajući na staklu šarene mrlje svakojakih iznutrica lobanje. Uzdah olakšanja oteo se iz usta džambasu, koji je dlanovima brisao znoj sa čela. Rudolf je izbuljenim, ozarenim očima posmatrao čas mrlju, čas svoga gazdu, gušeći svoj kikot.

Na stolu je stajala polovna tegla džema od smoždenih kajsija. Džambas je, osetivši glad, uzeo nož sa tanjira i umočio u unutrašnjost napaćene tegle.

-Izgubih sedlo- reče debeli džambas punih usta svom sablasnom Rudolfu.

Marina Pejić: RELIGIJA, FRATAR, NASILJE?! (slovo F)

Draga kćeri,

   Osećam da mi je kraj sve bliži. Ruka mi drhti dok pišem, ove verovatno poslednje, redove u mom životu. Ne želim da odem, a da ti ne kažem pravu istinu o tvom poreklu. Znaš i sama da sam oduvek izbegavala da govorim o tvom ocu i da si se oduvek pitala zašto je to tako. Na svako tvoje pitanje moj odgovor je bio da se ostaviš svega toga. Možda sam bila u pravu, a možda i ne. Ne znam. Ti ćeš presuditi. Ali znaj jedno, sve što sam u životu činila bilo je iz ljubavi i želje da te zaštitim koliko god je to moguće.

   Bilo je to davne 1969.godine kada sam se sa tvojom kumom Oliverom, a mojom najdražom drugaricom, odvezla na zasluženi odmor. Bile smo mlade studentkinje medicine i matematike i odmor nam je bio preko potreban. Kada smo se konačno spakovale pošto smo ,naravno, kao i sve druge žene nedeljama razmišljale o odevnim kombinacijama, sele smo u bus i uputile se u Dubrovnik. Bože dragi, ništa nije moglo da nam pokvari raspoloženje. Put je bio očajan, možeš i sama da pretpostaviš. Bilo je kreni – stani. Bus se pokvario bar 5 puta! Matora drtina! No, Jela i ja nismo dozvolile da nam ništa poremeti planove i da utiče na naše dobro raspoloženje. O lepotama koje sam videla neću ti sada pisati, mlada si žena, obićićeš sve sama i videti. Ne smem da trošim snagu na nepotrebne detalje jer mi je previše teško i naporno pisanje. Umaram se i pravim česte pauze, ali iz straha da neću sve stići, držaću se samo onog što je bitno za priču o tvom ocu.

   Kada smo konačno stigle, smestile smo se u hotel, a odmor od šugavog puta nam je bio poslednja stvar na umu. Odlučile smo da se skockamo i prošetamo kroz mesto. Ja sam imala belu lepršavu haljinu, šeširić i divne sandalice. Sele smo u kafić da se osvežimo nakon duge šetnje i naručile limunadu. Na drugom kraju kafića sedeo je fratar. Nas dve smo ga sa oduševljenjem gledale, bio je to prvi fratar kojeg sam videla u životu. Kikotale smo se i merkale ga. Znale smo da je to poslednja stvar koju smo trebale da činimo, ali nismo mnogo razmišljale. Lepo ljudi kažu mladost-ludost. Nije se dugo zadržao, čim je uočio naše poglede, ustao je i otišao. Bio je to čovek srednjih godina, ali izrazite lepote. I sad mogu da ga vidim kad zatvorim oči. Visok, tamnoput, plavih očiju i prosede kose. Događaj kao i svaki drugi, brzo bih ga zaboravila da se nije ponovio još par puta na našem odmoru. Sretale smo ga na istom mestu, čak nam se jednom i osmehnuo. Jedne večeri Jela je bila umorna, preplivala je milion kilometara te je ostala u sobi, a ja sam odlučila da se prošetam i pokažem novu haljinu. Podigla sam kosu u nisku punđu, baš onakvu kakvu ti voliš kad napravim, stavila crveni ruž i obula crvene štiklice. Stvarno sam divno izgledala. Sela sam i naručila vino. Namerno sam izabrala isti kafić nadajući se da će se pojaviti. Pogodila sam, došao je. Srce je počelo ubrzano da mi kuca i dlanovi su počeli da mi se znoje. Imala sam sve simptome groznice poznate pod nazivom zaljubljenost. Uočio me je i klimnuo glavom. Pocrvenela sam. Razmišljala sam da mu priđem i predstavim se. Koliko mogu da pogrešim? Ustala sam i došla do njega. I evo klasika, da sam znala šta će se dogoditi ne bih nikada to uradila. Smešno je i dosadno kad neko drugi to izgovara, ali kada ova rečenica dolazi iz tvojih usta, onda nije zabavno. Pridružila sam mu se. Sedeli smo i pričali do sitnih sati, o čemu nije toliko bitno. Vreme je bilo za polazak. Ponudio se da me isprati i ja sam to rado prihvatila. Put kojim smo išli vodio je kroz malu šumicu koja mi logično nije bila poznata. No, zašto bih se plašila, pored mene je fratar, osećala sam se zaštićenom. U jednom trenutku, osetila sam snažan udarac po glavi i pala sam. Zavrtelo mi se od siline udarca, ali sam i dalje bila pri svesti. Ispred mene stajalo je sedam ili osam fratara, ne znam… Pogledom sa tražila „mog“ i videla ga iza gomile kako stoji i posmatra šta se dešava. Draga kćeri, možeš samo da naslutiš šta se dogodilo. Bože, kad se setim samo tog bola i tih muka. Silovali su me svi do jednog. Toliku grubost i bol nikada nisam osetila. Na kraju na red je došao i On. Van svesti i polomljena od bola, ne sećam se šta se desilo. Sećam se samo njegovih očiju uprtih u mene. Probudila sam se u bolnici nakon par dana. Jelena nije mogla da dođe sebi od brige. Niko nije znao šta mi se desilo. U kafiću su rekli da sam poslednji put viđena kako odlazim sa fratrom. Međutim, on se sutradan pojavio kao da se ništa nije dogodilo. Rekao je kako me je ispratio plašeći se za moju sigurnost, ali je rekao da nije video da sam ušla u hotel i samim tim rešio sebe okova krivice. Kada sam Jeleni ispričala šta se zaista desilo, bila je šokirana. Želela je da se sve prijavi, ali ja nisam. Želela sam samo da odem odatle i pokušam da zaboravim gadost koja mi se dogodila. Kada sam se oporavila od povreda koje sam zadobila i kada su zatvorili slučaj čije je rešenje glasilo : Napadnuta od strane nepoznatih uličnih beskućnika, krenule smo kući. Znala sam da niko ne bi poverovao u moju priču i nisam želela da ponovo prolazim kroz takvo traumatično iskustvo te sam se povukla i odustala od bilo kakvih sudskih gonjenja i slično. Trebao mi je mir. Kada smo se vratile kući, Jelena je bila uz mene svaki dan i ja sam polako počela da se oporavljam. Mislim da možeš da naslutiš epilog. Dete koje sam nosila u utrobi, ti mila moja, ćerka si fratra, a ne rano preminulog obućara. Ne mogu da kažem koji fratar je tvoj otac, ne znam, ali znam samo da bol koju su mi naneli ne može da se poredi sa srećom koju si ti unela u moj život. Oprosti mi što ti nikada nisam rekla istinu.

Voli te tvoja majka!

Јована Марковић: ВЕЧИТА БОРБА - ШТА ЈЕ ЦИЉ ЖИВОТА? (слово Ц)

Гледала је кроз прозор како одлазе, коначно је сама. Скинула је спаваћицу са себе и стала пред огледало. Уживала је у томе да посматра своје тело, увек би открила нешто ново што би је фасцинирало. Груди су јој биле веће него прошли пут и некако су набрекле. Горела је од жеље да их неко љуби, стиска. Управо због тога, овог пута је одлучила да оде корак даље. Легла је у кревет и почела да се милује, замишљала је да је неки мушкарац са њом. Маштала је како је љуби по врату и полако клизи језиком по њеном стомаку. Његове грубе, мушке, мишићаве руке стезале су њене кукове што је истовремено у њој будило бол и задовољство. У том тренутку ставила је руку у гаћице и полако почела да се мази. Истовремено у њој се водила озбиљна расправа чији су главни актери били Ерос и Танатос.Ерос је био узбуђен колико и сама девојка, јер је одлучила да истражује, да се игра са њим, са својом сексуалношћу. Сматрао је да човек да би био у стању да доживи врхунац прво мора да упозна себе. Мора да допре до свих скривених места на свом телу, да сазна шта га узбуђује, шта му прија, а шта не. Ерос се хранио њеном жељом, осећао је, проживљавао је заједно са девојком. Били су то тренуци за које је живео и због којих је постојао. Са друге стране, нестрпљиви Танатос није уживао у више него пријатној атмосфери. „Морам да је узмем сада, разумеш? Доста сам чекао“. Али Ерос није претерано обраћао пажњу на њега, све док није почело да га иритира његово звоцање. „Пусти нас још мало, немој да будеш напоран! Зар не знаш да је љубав смисао живота,а да је сексуалност основ за љубав?“, упитао је Ерос. „Вараш се напаљенко! Основни циљ живота је смрт. Сви путеви воде ка смрти.“, одговорио је Танатос. „То је тачно да сви путеви воде ка смрти. Али она није смисао људског живота, она је само последња станица. Човек треба да ужива у животу док је жив, да искористи магију коју му пружа, да испуњава своје жеље и снове и да без страха иде напред. А љубав је покретач свега тога.“ Танатос је преврнуо очима: „Пих, како си само романтичан. Нећу бре више да се расправљам, дај ми је сада. Мора да умре, заслужила је. Већ је проживела довољно. Оргазам није овоземаљско осећање и у тренутку кад га човек доживљава, мора да умре. То је закон који… Ма шта ја теби уопште објашњавам! Љутиш ме озбиљно, знаш?!“. „Извини, није ми била намера да те наљутим. Али погледај страст којом се она води. Погледај каква ватра се распламсала у њој! Погледај са којом дозом страствености дира своје груди, своје међуножје. Она сагорева од чежње и од љубави! Ох како је само осећам!“, рекао је замало не заплакавши од топлине која га је обузела. „Ти ниси нормалан. Баш имаш у циљу да ме нервираш, баш си загризао. У неким тренуцима ни не верујем да смо браћа и то близанци. Не можемо бити толико различити.“. У том тренутку његове мисли прекинуо је благи потрес. „Еросе шта је ово, шта се дешава?“, забринуто је упитао. „Ох бато, наишла је на извор своје сексуалне енергије, убола је у своју сексуалну срж. Колико је добро. Тако је мала, само напред, брже!“, узбуђено је повикао Ерос. У том тренутку девојку је почео да облива зној. Ставила је прст дубље и јаче, брже је померала руку. Одједном је обузела врућина, несвестица, осећала се као да излази из своје коже. „Сад ћу ти је дати брате, сачекај само да је доведем до врхунца!“, рекао је Ерос. Танатос је грицкао нокте и зачуђено посматрао ситуацију са стране. „Само пожури са тим врхунцем, већ почињем озбиљно да се досађујем“, одговорио је. Ерос је почео гласно да уздише, полако се ближило крају,осећао је да је циљ све ближи. Још мало иииии… готово. Девојци се зацрнило пред очима, уздисала је заједно са Еросом, имала је осећај да излази из овог тела. Није могла да дише, није могла да престане да се смеје. Осећај је заиста био невероватан, божански. Лице јој је било обливено знојем, брадавице су искочиле, тело јој се најежило. Заједно су свршили. Ерос је пао на земљу мртав, уморан. Танатос је брзо искористио ситуацију да преузме ствар у своје руке. Смејао се гласно, испуњен задовољством. Девојка је изгубила дах, спустила главу на јастук и заувек затворила очи, док јој је рука и даље била у гаћицама. „Представа је готова.“ – тихо је рекао Танатос.

Sanja Veselinović: ANABELA (slovo A)

Gladan sam. Gladan sam kao pas. Kad malo bolje razmislim, to je smešno jer sam u stvari mačak. Ah, mačiji humor… Bolje je ne pokušavati. Pomalo sam i prljav, ali manje se vidi na crnoj dlaci. Glupi Eros je beo. Postaće uskoro crn. Gadi mi se dok ga gledam. Nimalo dostojanstva. Mjaukao je celu prošlu noć, jadno i slabašno, a onda se sklupčao kraj nje i tiho plakao. Čuo sam ga. Džaba je danas pokušavao da se dodvori. „Tanatose, šta ćemo“. „Tanatose, opet će noć“. „Tanatose, gladan sam“. Umukni, glupa mačko. Pregrišću ti grkljan.

Mrzim svoje ime. I njegovo, naravno. Vrlo pretenciozno, ali šta drugo da se očekuje od nekog ko se zove Anabela. Ne osećam se kao Miroljub, dabome, ali ne osećam se ni kao Tanatos. Kada sam je ugledao, znao sam da ću imati snobovsko ime. Kladio sam se na Behemota. Kao, crn sam, a ona je, kao, pročitala „Majstora i Margaritu“, u srednjoj još, a mnogo voli Majstora, i mnogo voli Margaritu, Margarita joj je, prosto, književna srodnica, a Bulgakov, ah, Bulgakov, omiiiljeni pisac. Prevario sam se. Anabela je otišla na neko književno veče gde se piju kokteli i tamo je čula da postoje Eros i Tanatos. Dati takva imena baš crnom i baš belom mačku, Gospode Bože, kakav vispreni um. Morate shvatiti, Anabela nije bila najbistrija devojka.

Rasplakala se kada me je videla prvi put. Mnogo je pogodila moja sudbina mačka na ulici i njeno dobro srce je moralo da me uzme sebi. Milan iz „Anime“ (Udruženja za zaštitu životinja, dabome), njen nosati kolega, nadao se da će joj obrisati koju suzicu s lica tako što će me odvesti do njene zgrade. U stan, ipak, nije bio pozvan. Anabela je liberalna, ali neke granice moraju da se znaju. Sa nosatim muškarcima se ne spava.

Anabela me je malo slikala za Instagram, a zatim je ponovo plakala. Setila se da ima još mnogo tužnih i samih mačića na ovom svetu, setila se tinejdžera koji se samopovređuju da bi osetili nešto, bilo šta, setila se njene prve recitacije u školi koju njen zaposleni tata nije čuo, setila se malih grudi i silikona koje ne sme da ugradi jer mora da prihvati sebe onakvu kakvu jeste, setila se Laze koji je ostavio pre tri godine. A onda je uzela neku tableticu i osetila se bolje. Glupa Anabela. Vruće mleko više pomaže.

Eros je došao za dva dana, previše umiljat za moj ukus, previše mjaukav, previše fotogeničan za Instagram. Odmah sam primetio da ga voli više. Nosati Milan je ovaj put ušao u stan i dugo mazio jedinu macu koju je mogao. Ah, mačiji humor… Bolje je ne pokušavati. Anabela je dugo pričala sa njim, o nekoj nevladinoj organizaciji koja će jednog dana obezbediti bolji život deci, ali ne njenoj deci, jer njena materica je samo njena i ona decu ne mora da ima, a Milan, želi li Milan decu? mislim da usvoji sa svojim partnerom? gej je okej, Milane, ne plaši se da priznaš, možemo biti srećni samo ako prihvatimo sebe, i moraš malo da se ugojiš, da nisi bulimičan? što se stidiš zaboga, i muškarci mogu biti bulimični, evo i ja sam bila, dugo sam se gadila sebe, a sada sam u miru sa sobom, i sa svojim telom, jesi probao meditaciju možda? pomaže.

Nosati Milan je dizao šiljata ramena u vis, i pričao kako je zaljubljen, ali ne u momka, ne, ne laže, on stvarno ne laže, on voli jednu devojku, njeno ime počinje na A, khm khm, ne nije njegovo ime, ne, nije zaljubljen u transrodnu osobu i ne laže, zašto bi lagao? Ne, neće sad muziku, hoće nešto da joj kaže, jeste, i on mrzi narodnjake, uvek presedi na svadbama sve te seljačke pesme, ali čekaj Anabela, stvarno moram nešto da ti kažem, saslušaj me malo, da, danas više niko nikog ne sluša i izistinski – svi smo sami – i ček, šta? ne, nisam planirao da krenem u teretanu.

Gladan sam. Gladan sam toliko da bih pojeo sve tužbe za seksualno uznemiravanje sa njenog stola i sva ljubavna pisma u njenim fiokama. Eros opet mjauče. A nije mjaukao onu noć kad je došao Milan, nosati Milan, dabome, koji je mnogo zaudarao na alkohol i pričao nešto nepovezano.

Milan je mahao svojim koščatim rukama i psovao, strašno psovao, nisam snob, ali ne volim to da ponavljam, znam da joj je rekao da je zaslužio makar jedan odgovor nakon deset godina poznanstva, a ona se nasmejala, zar si mi ti, Milane, pisao ta smešna ljubavna pisma? Volim te, Anabela, uvek sam te voleo, što se smeješ, ne, nisam gej, nisam nikad ni bio, prekini da se smeješ, pusti me da kažem nešto, Anabela, ako ne pustiš, ja ću te ućutkati.

Eros je počeo da jede Anabeline tabletice. Mislim da se naglo oraspoložio. „Tanatose, meni je bolje“. „Tanatose, nema ti druge, uginućeš“.

Ne mogu kandžama da pozovem nikog na telefonu, pa se zato pitam kako je Anabela svojim mogla, a zvala je stalno, najviše Mirjanu, i pričala joj satima, nesnosno unjkavim glasom. Ali Miki, govorila je, nema tu hemije, on je meni kao drug neki, sav je micast i mršav, ja mislila da je gej, da, čoveče, da, mesecima me progoni, ne pušta. Ma znaš kako, Miki, nemam ja šta s njim da pričam, ja hoću bre nekog obrazovanog, da mogu s njim da sednem, znaš, i pričam o knjigama, šta ja da pričam s njim, taj u „Animi“ volontira godinama, nema taj perspektivu, znaš, ma razumeš me, kako ne bi razumela.

„Tanatose, hoćemo mi da umremo?“ Ja neću, glupa mačko, ti verovatno hoćeš. „Tanatose, reci mi nešto“. „A što se oblizuješ i gledaš je tako?“

„Razmišljam, Erose, nosati Milan je voleo Anabelu“. „Da, Tanatose, šta hoćeš da kažeš time?“ „I evo, šta je od te ljubavi imao?“ „Ne znam šta je imao, ali znam da sad nema ništa“. „Erose, ako hoćemo da preživimo, nema nam druge“. „Tanatose, zaboga, ne misliš valjda ozbiljno!“

Taj mačak je glup, ali znam da će pokleknuti. Moramo bar da probamo, gledao sam u jednom filmu. Anabela je prva umrla, nju neka proba Eros.

Milan se posle toga ubio.

Ja ću njega da gricnem.

Драгана Богојевац: УПЛИВ У У!

Увече у смирај дана, кренУо напад на мој Ум. УистинУ Уживех се у УлогУ и почех правити УвертирУ. Са које стране да мУ приђем с преда или отпозади, не знам шта воли Упражњавати, покушаћУ Ускочити Унатрашке! Удубих се, Уосталом, у Универзалност његовог дУха, да ли је Упечатљивост у вишезначности или у Утицају „Уа“? Условљавам читаоца да Уходи причУ и Уз помоћ Умећа Угоди моме амбивалентном бићУ! Увар од њега азбУка има, и сваки Уман Угурцуз шаље туђу матер у њега! Умна је ова Уметност, питам се да ли за њУ треба Умесност? Мене пак Уходи Уколико мУ у текстУ променим, грешком, величинУ. Замишљам све оне „прљаве речи“ да ли би имале истУ фУнкцијУ када би престале да плаћајУ провизијУ за моју блејУ? Ух Ух Ух! У се пита! У је битно! Без њега Удобности никада не би било јер „петао“ из своје јазбине никад не би изишао. УзбУна! УзбУна! „КљУчУ у ковчегУ“ место не би било. УдахнУх па издахнУх, добро је што те има, знам, једном ћеш ми доћи главе, кад се бУдем Удат хтела! До тад ћУ ја да Уживам у примени твојој, колико имаш најамника нећу робовати још скоро! (У)годити свима нећеш, зато, УстУпницУ не дај свима, Умовима Убавим ти Ускочи кад УниверзУм УзУрпатор бива. Успомена много за тебе ме вежУ, УбацУјем слике у албУме ређам. БићУ и ја дУша од човека па ћу да испроводаџишем у комшилуку за „Уа“ уздах један. Једнога сам нашла, за педаљ ти бежи, Улицу мУ знам, а број 25 на кУћи мУ седи. Потписаће Уговор и Ф са нама, бићемо Уходе „феа“ Удварача. Сковаћемо кованицУ има нам позавиде све Утваре речничке! „У“ колико је сати?

У: Ајде доста си ме изјебала за вечерас, на небУ млади месец дрема, и ти се ГангУла на починак спремај.

Елизабета Фејеш: ЗРАК - СУНЦЕ СМРТИ (слово С)

Први дан од како је пала у кому… Чује ме, разуме ме, осећа. Знам да се много, много мучи. Поред свега тога, није хтела да ме растужи. Уложила је велики напор да ми да знак да ме разуме и да ми одговори управо оно што сам ја очекивала. Сутра кувамо домаћу супу, хајде подигни се мама, хоћеш ли је јести? Климнула ми је главом као да хоће. Много је волела домаћу супу. Знала сам да не може ни залогај, чак ни воде, али сам јој ипак поверовала… Њена љубав је толико велика да се трудила до самог краја, мислећи на наша осећања, да нас не растужи, иако јој је било много, много тешко. Последњих шест месеци није уопште могла да легне. Дане и ноћи је проводила у седећем положају, све до тог дана. Тада се пресавила и своје руке, главу и труп наслонила на сто… Ставили смо јoj јастучиће да јој буде мекано. Без обзира на то… због притиска јер је стално на истој страни тако пресавијена лежала, створиле су јој се ране… Кисеоника је имала јако мало… Сваким даном све мање и мање… Искашљавала је нешто… Прво је то било нешто налик на шлајм, што је сваки дан гушило. Због тог шлајма, она се даноноћно гушила, често би престајала да дише на 3 минута… Али не знам како, увек је на крају некако проналазила пут свог избављења. Борила се. Вероватно је видела мој уплашени израз лица и враћала се, изнова и изнова. Шест месеци. Имала је грбу… Врат јој је био искривљен и то јој је додатно отежавало дисање. Па ипак… Прелепа је.

Други дан. Још слабије дише. Тело јој је сачињено од танких костију, које прекрива само кожа. Покушавамо да је окренемо на другу страну, да јој се не би отвориле ране. Дижем јој руку. Не могу да је померим. Схватам да је напола већ укочена. Не диже главу. Хладна је много. Имала је грозницу, и температуру, али сада се хлади. Њене очи су биле отворене. Мислила сам да ме можда види. Чучнем и покушавам да допрем до ње. У том моменту сам схватила да ме не види. Њен поглед је био укочен, мртав, празан. Њено лице није имало облик, искривило се. Тек тада сам схватила колико туге се на њему оцртава. Ипак… Идаље је била ту. Идаље. Упркос свему. Покушали смо да јој дамо воде… Нисмо успели… Покушали су да јој дају инфузију, није могло. Њен организам није прихватао више ништа. Идаље сам била себична. Говорила сам јој да се бори, да ме не оставља, да не могу без ње. Мислила сам на себе, а не на њу. Моју мајку. Цвркути птица су је дозивали у слободу. Прошло је пола године како није изашла напоље. Чак ни у двориште. Без обзира на то, зраци од сунца су увек некако допирали до њеног лица и осветљавали га. У том моменту она се чинила тако величанственом у своме болу. Толико лепом.

Трећи дан. На јастучићу на којем је лежала има трагова крви. Пар пута је уздахнула дубоко, као да тиме поручује да жели да се одмори. Срце ми је било немирно. Осећала сам неку тегобу. Сетила сам се момента кад су ми саопштили да је болесна. Карцином. Од тада је прошло девет година, а пет, шест од како је он нагло метастазирао. Помислих у себи: Па она се бори толико дуго! Лекари су рекли да је феномен и да нико није толико издржао у таквом стању. Тада схватих да мора коначно да се одмори. Те ноћи сам отишла до ње. Пришла јој. Клекнем и шапнем јој на уво: Опрости ми мама. Одмори. Препусти се. Спавај. Волим те и увек ћу. Отишла сам у своју собу и од умора сам и ја заспала. Имала сам осећај да ме чује и разуме, иако су ми говорили да није свесна ничег.

Буди ме тугаљив звук. Тргнем се. Те ноћи ме је за то кратко време посетила у сну. Била је здрава. Њена коса је поново била дуга и бујна. Смеши се. Трчи пољем. Врата њене собе су одшкринута. Вирим. Угледам њено измучено тело како коначно лежи на кревету. Уста су јој отворена. Мртва је. Мртва. Тек тада се препустила смрти. Сунцу смрти. Тек када је била сигурна да сам се ја помирила са тим и да ћу бити добро и након њеног одласка. Њена љубав је била безмерна!

Следећег дана је била сахрана. Лежала је у ковчегу, у капели наше цркве. Изгледало је као да спава. Можда спава. Прозори су у тој соби тако мали, али је ипак сунце проналазило пут до њеног лица и поново су је зраци обасјали. Спокојна је. Прелепа. Света.

Сачекала сам да сви људи оду. Када су отишли, ја сам се приближила њеном гробу. Чучнула сам и упалила свећу. Положила сам шарено цвеће. Није волела белу боју. Она је асоцира на тугу. Обећала сам јој да никад нећу одустати. Свећа је иначе слабо горела, али док сам јој ја причала пламен се повећавао као да ме чује и да прича са мном. Устајем. Крећем ка излазу гробља. Окрећем се, кад угледам да је сунце тог момента јако засијало и обасјало цео њен гроб. То је она. Лепа и у смрти. Њена љубав никада не бледи. То је она… Она која ће ме волети и након смрти. Спокојно корачам ка излазу и одлазим.

Гордана Ласковић: ЖИВОПИСНЕ ЖИВОТНЕ ЖЕЉЕ (слово Ж)

Хоћу да Вам причам.

О једној Жељи, о једној Жени, о једном Животу, који никако не могу да заборавим.

Ње нема у Животу моме, и такве сигурно нема у Животу твоме. Њена је коса црна, дуга и густа, толико густа да сам се често губио у њој. Често се кикотала, а још чешће плакала. Волела је да плеше у дугачким плавим сукњама и тада би ми шапутала на ухо неке провокативне ствари. И, после свих тих плесова, разговора, смеха, легли бисмо у кревет, а ја бих је стискао тако снажно да би она вриснула од бола.

Били смо млади, смешни и препуни великих Животних Жеља. Живело се нехатно, Живело се слободно, Живело се Живо. Лежали бисмо по цео дан, а листа наших Жеља је бивала све дужа.

Сећам се, био је прави зимски дан, снег је вејао ноћима. Кровови су били завејани, улица је била пуста и тиха. Ушетала је у нашу кућу и бацивши капут на сто рекла је: “Желим да будем твоја Жена, али твоја на папиру, твоја по закону.“ Да, сећам се те зиме, сећам се тих речи, сећам се те Жеље. Сећам се и да ми је тада срце заиграло, а време за мене као да је стало. То сам Желео и ја. Обоје смо Желели кућу на селу или у мањем граду јер је овај почео да се претвара у град дођоша. Желели смо да имамо децу, а она је често маштала о близанцима. Желели смо да путујемо, да пијемо вина и да се претварамо како смо врсни познаваоци истих. Говорила је како је Жељна да Живи, причала је о завесама, цвећу, нашој башти. Одлутала би понекада и у Венецију и говорила би о карневалу, бродовима, гондолама, а када би ноћ пала загрлила би ме и шапутала задихано: ,,Ти и ја драги, само ти и ја.“

Волео сам њене усне, груди и струк. Волео сам да је гледам како се буди помало намћораста и рашчупана. Волео сам њен глас који сада чујем свуда. Мирис њене косе је и даље присутан у мом удаху. Она је ми је увек чинила добро и све по вољи. Када бих пожелео кафу она би је скувала, а када би јој рекао да се скине и легне поред мене учинила би то са пуном страшћу. Живот са њом заиста беше бајка.

Ништа код нас не беше чудно. Тако су пролазили дани, месеци и године. Нисмо имали деце и нисмо се преселили на село. Није видела Венецију и није се напила вина. Њен гроб је сада моја башта у којој ниче цвеће, и као кроз сан, често осећам како ме грли, шапуће и машта.

Бранислав Чурчов: ЖЕНИДБА УРБАНОГ МОНАХА - ЗВЕЗДАНИХ ЗВОНА ЗВУК (слово S / dz)

Женидба урбаног монаха

(ѕвезданих ѕвона ѕвук)

*

???????

Зашто је звезда све више
што дуже гледаш у небо?

Зашто ноћас
вода у реци спава?

Зашто ти моје срце
не одбројава?

Зашто је увек
сјај у мојим очима?

Шта значи кад сам
непокварљиво очаран?

Зашто не трепћем
а поглед ми на теби спава?

Пробуди ме у сећању
да би се сетила ко си!

Сећаш ли се кад си постала?

Одакле долазиш, песмо?

Где смо ми сада?

Где је Сада у нама?

*

ПОЕТИКА СРЦА

Осећам у себи одјек, негде, далек, из дубине:
словесни Словен, отац отаца:
словесима пише:
уклесује уздах:
срце звечи:

*

СЛОВОЈАВЉЕЊЕ

Вечно сија реч
песмом осванула

Небеса су отворена
у мојим очима

Слободно осмотри
безмерну светлост

У постајању Дана
остварујем Те

*

ПЕСНУЈУЋИ ПУТНИК (легенда)

Промисао је управила путника, који песму зна, а не сећа се.

У духу носећи замисао, песник је лутао путевима чудно скројеним у времену и простору, налазећи се у сваком тренутку на местима на којима нико никад није био, нити ће икада бити у исто време у ком он јесте.

Кад је то? Није битно. Где је то? Није битно.

Она га је чекала у 12 56. (Да ли то означава време или простор? Није битно.) Он је дошао. Да ослободи. Себе или њу? И једно и друго. Времена или простора? И једног и другог.

Загрљајем ју је питао да ли зна где се налазе. И она му је загрљаљем одговорила, упутивши поглед његовог духа у себе. И уперивши поглед свог духа у њену душу угледао је себе, и сетио се. Огледао се у њој. И она се исто огледала у њему. Знала је.

Колико дуго? Увек. Одувек. Заувек. Где? Свугде. Овде и тамо.

Назрео јој је облик под велом. Љубав? Она не ве. Он верује.

Први пољубац као печат верности. Пољупцима је у њој будио слутњу. Пољупцима је у њему узбудила (о)сећања.

Поклапајући се открили су се једно другоме.

Све његове стихове доводила је на своје место, дајући им смисао. Замисао се остваривала. Заједно су стварали песму. Невероватну!

Оличење јединства и савршени склад, љубав је песма у сагласју (два) Бића.

Љубав у њима изразили су чином сједињења, источивши Лепо у себи у, Једно, уметничко дело – Знак. Невероватан! Разделивши га надвоје, остао је спојен – нераскидивим љубавним нитима!

Познавши је оженио ју је, и оженио се њоме венчавајући се Знаком. Женику – пола, и Невести – пола! Поделивши слободу један другоме, испунили су Промисао – ослободили су се нераскидивим нитима везујући се. Пустивши је да буде нестварна, остварили су Љубав и одвели до краја, који је увек нови почетак…

*

СТАРОБАПСКО ЗАКОНОПРАВИЛО

Ево, извол’те сок од зове, да наздравимо! Видите и’ како се лепо грлу! Ако су се деца нашла, пустите ондак децама, кад се већ тол’ко волу, нек се лепо узму и саставу! А ако се распусту, разделу, расцепу – има да виду, кад и’ ја доватим, како ће буду бити!

СВАДБЕНИ ЗАСТОЈ

Јел, нема га? Де, нађите тог Старог сводника, оћу да стигнем у ложницу док сам млад!

*

ПОВРАТАК ИСКОНУ

Добио сам улазницу за Вечност –
На њој изричито пише: „за Једно!“
Заједно, или, дакле, ниједно –
Сâм тамо не могу да идем.

Бесмртност убија кад си сâм;
У срцу тужном завлада Тама.
Празнину вечиту назирем већ!
Та бездана ноћ трајаће заувек…

Зато, ноћас љубим бесконачно –
последњи пут, очију склопљених,
да неприметно утонем у Мрак…

А у нама, ниоткуд, настаје Дан! –
То искре душе у судару осећања:
Светлост се у праску духа рађа!

Сагоримо у страсној борби усана! –
Грешни целив у сваком загрљају
изнедриће по једну невину звезду!

Успомене су наше – сазвежђа.
Безброј пољубачних година
путоваће сјајем до бескраја –
тамо у суштој живеће Песми!

Живом силом створимо Зору:
Памтиће нас као Први зрак
и вечно сачуваће у Лепоти!

Бићем својим удахни мисли
сабране у истини мога бића,
која као Исказ исијава Ваздух
у неиспуњиви Свемир –
нутрењем испунимо га
прожимајући се Светлошћу!

Бивствујемо као Мисао
што је самоизмишљена
победом над општом збрком
случајно успоставила Склад –
у ком наша звездана Суштина пева:

„У Искону беше Разлог
И Разлог беше у нама
И Разлог беше Љубав!“

У зачетку бејасмо двоје;
У Искону – јесмо Једно!

Tamara Bastaja: LAKU NOĆ K. (slovo Z)

Laku noć K. (Slovo Z.)

A sada sledi vremenska prognoza za 4. avgust:

Vreme u glavnom gradu sunčano i toplo, maksimalna dnevna temperatura do 25 stepeni.

Za kraj Dnevnika da se podsetimo najvažnijih vesti:

„Predsednik Vlade dr Zoran Đinđić izjavio da ne zna o kakvim pečenim prasićima opozicija govori.“

„Crvena zvezda još jednom pokazala da je nadmoćnija nad protivnikom. Gosti su savladali Rad sa 3 prema 1.“

„Vreme za sutra – sunčano i toplo.“

„Sutra se obeležava 7 godina od vojne operacije Oluja.“

„Američka pevačica Brini Spirs ponovo u drugom stanju.“

Hvala na pažnji, laku noć.

Jebem li im mater. Omače se tati dok je išla završna špica dnevnika. Mama je plakala, iako nisam znala šta je to toliko potreslo u saznanju da je Britni Spirs ponovo trudna. Sedela sam zbunjena između njih i posmatrala čas jedno, čas drugo. Tata je teško disao, a mama je još uvek plakala, pokušavajući da sakrije suze od mene, iako sam ih ja videla.

Kada je svanuo taj 4. avgust, ustala sam rano i kao po običaju sišla da zapalim sveću sa mamom i babom. Znala sam da ta sveća gori za dedu koji je u ratu nestao i da smo mi pobegli iz tog rata, ali o tome se preda mnom nikad nije pričalo. Sama sam sklapala fragmente iz njihovih priča sa prijateljima, kada bih osluškivala razgovore koje su vodili. Tema je uvek bila jedna – Kolona. Seli smo za sto da doručkujemo, ćutke. Tata, zašto mene deca u školi zovu Hrvaticom, a ti kažeš da smo mi Srbi? – Eto Z. lepo sam ti rekao da smo trebali da idemo kod mojih u Inđiju, ovo ti je sve bagra ovde. Pošto sam videla da neću dobiti odgovor na ovo pitanje, popela sam se u svoju sobu i počela da gledam albume sa slikama. Na pozadini svake slike bio je datum. Gledala sam svoje i sestrine slike kad smo bile bebe i uvek naglas sama sa sobom konstatovala kako sam bila lepša beba od nje, a kako je ona imala veliku glavu i bila ćelava. Bilo je tu dosta i njihovih slika kad su bili mladi, iako je datum na tim slikama bio relativno skorašnji, gledajući u te slike imala sam utisak kao da su nastale pre trideset godina, a ne pre desetak samo. Kako su tako ostarili, a nije im ni četrdeset još? Među albumima stajaše neki crveni album, koji nisam do tad videla. Krenuh da okrećem slike i poče da me steže nešto i ja se zaplaka, iako nisam znala zašto plačem. Sve na tim slikama mi je bilo nepoznato, iako su stvarno bile jako strašne. Spaljena neka ruševina, pobacana garderoba po nekom dvorištu, pored nje mrtve krave i konji, razbijena stakla i krvave stepenice. U tom trenutku mama uđe u sobu.

Tog 4. avgusta 1995. imala si deset meseci. Bile smo same sestra ti i ja, tata je bio na položaju, Bosna je već gorela pre toga, ni kod nas nije bilo mirno, ali nikad kao tad se nije pucalo. Kada je pao Knin, znali smo da moramo otići. Pozivali su na to da se ne ide iz svojih kuća, ali gde god su koga Ustaše zatekle, njega više bilo nije. Nije bilo vremena za pakovanje, uzela sam T. za ruku i u tvoju torbu spakovala nekoliko pelena i malo keksa i vode i sele smo u Stojadina. Znam da se pitaš sad ko je vozio kad mama ne vozi, ali vozila je. Kolona se sporo kretala, čekali smo po tri – četiri sata da bi se samo koji metar napred pomerili. U nekom trenutku naišao je komšija koji nas je prepoznao i pozvao da pređemo kod njega u auto da same ne bismo išle. Ostavila sam auto pored nekog kanala i krenuli smo sa njim. Tad si ti sa deset meseci sklapala po dve reči, kako se kolona zaustavi mahala si i govorila „papa đenje“, to te deda naučio. U toj Koloni koja je trajala, čini mi se godinama, svačega sam se nagledala, sine moj. Od klanja, silovanja, otimanja dece. Kamenovali su nas, igrali kolo i pevali dok su izbezumnjeni ljudi nemo u njih gledali. Ti si bila dobra, skoro da nisi plakala, jela si samo taj keks i pila vode, toliko koliko je bilo. I dan danas ne znam kako si preživela. Onda je buknula detonacija i geler je jako blizu nas pao, stegla sam vas dve, a kada je sve prošlo T. je zaćutala. Nisam je mogla povratiti iz tog šoka dok nismo u Bosnu prešli, mislila sam oneme mi dete. Eto, sad znaš i zašto sestra ne voli da ti priča o tome, svega se seća, bila je starija nego ti sad. I onda smo došli ovde, to već sve znaš.

-A tata, gde je bio tata?

Tata je bio na položaju, rekla sam ti već. Prolazili su sa jedinicom baš tu gde sam ja Stojadina ostavila, kad je video auto bez točkova i motora sa tvojim stvarima, e tad je tata osedeo sine. Tri dana je tvoju pamučnu pelenu oko vrata nosio, nije znao šta je sa nama dok mu se nismo javile, onda je i on došao kad je sve stalo. Posle toga su došli i baba i ujak. A deda nije. Kad su krenuli, on je sišao sa traktora i rekao babi da mora da se vrati da zatvori stoku da se ne uplaši i ne pobegne. I više ga nikad nismo videli. Mesec dana posle toga stizali su ljudi, nalazili se, spajali, samo njega nije bilo. Ni kostiju ni njega.

Znaš sine, ti ćeš ovde da odrasteš i steći ćeš ovde prijatelje i naći muža i imati decu, i sve što znaš biće ti ovo ovde. Nama nikad neće ovo ovde biti naše niti ćemo mi biti njihovi, zato tata psuje kako rane otvaraju i kopaju po njima. Naše je ostalo tamo na Kordunu. Tamo je trava nekako zelenija, čini ti se da će da progovori, polja su lepša, voda čistija, vazduh miriše. Ljudi. Naši ljudi su bolji. Ne mrze, ne zavide. Naučeni su da vole. Nismo mi znali tamo ni ko je Srbin ni ko Hrvat ni ko Musliman, jer nam nije bilo važno. Da vidiš sine, te lepote. Ovde je sve sivo i nebo i ljudi.

Sad znaš deo, kad porasteš ispričaću ti sve. Sad znaš zašto se mama zaplače i uvek će dok je živa. I sanjati i plakati i žaliti. Ovde ćeš ti odrastati. Ali nikad ne smeš zaboraviti gde ti je zavičaj.

Драгана Мијатовић: ЈЕДНА СТРАНИЦА ДНЕВНИКА "ДРАГОЈ ЂУЛИЈИ" (слово Ђ)

Но добро, како би смо започели ову причу, тако што ћемо причати о двоје младих чија је судбина трагична, или ћемо причати о томе како је лепота проклета. Све у свему ове две категорије иду једна уз другу, те  тако се сећам како сам у једној старој прашњавој просторији пронашао нечији дневник, видело се да га је време прегазило, али оно што сам затекао било је нешто најпоетичније што су моје очи виделе. Био је то дневник једног војника који никада није могао прежалити своју љубав из младалачких дана. Како сам могао да схватим исповедник започиње причу негде око 1965. године, говори о ратном вихору који је изненада захватио све, тај рат је однео много тога. Али му је донео нешто, Ђулију.  Све што је до тада изгубио у том тешком времену надокнадио је уз њу, бар је мислио да ће тако бити. Он своју причу започиње од краја те 1965. Прича започиње датумом када су се први пут упозналаи, 18. Децембар 1943. Прича да су га несвесног донели у болницу, да је био рањен и да је доживео трауму, више није знао ка чему иде ни због чега ратује, и био је спреман да одустане, да се негде сакрије. Овај војник никога више није имао крај себе, све за чега је живео, нестало је, чак и његову вереницу су одвели у логор и никада није ни једну једину реч није чуо о њој. Питао се у том тренутку, како даље?

          Сећам се да пише овако: „Било је хладно, тешки минус, сећам се као да је било јуче, дрмала ме је грозница, почео сам да халуцинирам, дозивао сам све оне које су ми тада у мисао дошли, а сви су одлазили, али нико ми није прилазио“, питао сам се испрва да овај човек није сањао, с обзиром на то да се налазио у стању халуцинација доводио сам у питање чињеницу да ли је он њу стварно упознао. Да бих прочитао како му је кроз маглу пришла једна силуета, која му је у први мах личила на анђела. Почео је неконтролисано да плаче. Танана силуета га је смиривала: „Не брините, биће све у реду, ово је само један благи талас грознице, након овога ће све бити боље“, тешила  га је као да је био изгубљено и уплашено дете. Човек је немоћан пред емоцијом. Само је у једном тренутку осетио благи загрљај нечијих слбашних руку и топлину груди које су дотицале његов образ, заспао је у тренутку, осетивши по први пут ону мајчинску сигурност које су пружале нежне груди ове младе жене, сетивши се у секунди ових неколико година глади, страдања и ратовања и да је ова добра дошу која га је загрлила нешто најлепше што је могао доживети.

          „Добро јутро Бошко! Како сте?“, гледао сам збуњено, била ми је однекуд позната али ми њен лик ништа није представљо, осећао сам неку повезаност, чудну, недефинисану, као да сам је знао, али не сећам се где сам је видео, ако сам је уопште видео.

          „Добро јутро.“ Поглед ми је био оборен и једва сам изустио, био сам исцрпљен као да је преко мене прешла хрпа људи, као да су ме сву ноћ газили, сваки део тела ми је бридео, где год се дотакнем све је бол.

          „Како сте?“, инсистирала је да одговорим, а ја једва да сам могао главу да подигнем.

          „Како бих био…“, да, заиста, како би се уопште осећао? Да ли ме је прошла грозница, да ли се још увек тресем, да ли је ова страшна грозница око нас, прошла!

          „Синоћ сте били критични, страховала сам да ћете ми издахнути у наручју“, поцрвенео сам, сада знам одакле је знам, она је била та сигурност, то уточиште, пуно наде.

          „Обећали сте ми нешто… да ће ‘благи талас грознице проћи’. Да ли је прошао?“ хтео сам да из уста ове наде чујем те благе речи које ће ми бити мелем за душу.

          „Колиико видим, ведрији сте, очи су вам уморне, али на добром сте путу.“ Питао сам се како може да се смеје, како, када је напољу хаос, како је то могуће.

          „Да ли вам заиста изгледам ведрије?“ Гледала ме је збуњено.

          „Рекла би..х та..ко.“ Није полагала сигурност у своју изјаву колко у свој загрљај.

          „Знате да изглед уме преварити? Али ако се вама чини тако, нека буде тако. Хвала вам.“ Није јој било јасно шта ја то  причам. У неку руку ни сам себи више нисам био јасан, ноћи су биле дуге и пуне кошмара. Често сам разговарао са мајком, питајући је: „Зашто, мајко?!“, да би ми она рекла сваки пут: „Мили мој дечак, не брини, биће лепих дана!“. Када? Када ће ти дани доћи? И ова нада, не знам ни како да је назовем ми рече проћи ће та грозница. Још ми се смеје, руга ми се! Не Бошко није девојка ништа крива, Ти знаш да она само жели помоћи. Сећам се да сам неколико дана мучио и њу и себе. Не знам зашто је отишла, заиста не знам, можда зато што ме је слушала како ме сваке ноћи убија неко нови, затекао би је за трпезаријским столом са великим и тамним подочњацима, погледала би ме кристално зеленим очима, осмехнула се као да се никада ништа ружно није десило и рекла ми „Мили!“, баш као што ми је и мајка говорила.

          Тада када сам је први пут упознао представила ми се као новинарка, дошла је да се упозна са стањем рањеника у болници која је била прилично оскудна, све је било у хаосу као и ситуација која нас је захватила, оно што је био њен задатак је управо сакупљање информација о стању на фронту, из тог разлога ми је можда и пришла, чекала је да ме пита, али она то није урадила, не знам зашто, једном ми је рекла како ју је нешто нагнало да ми приђе као да је знала да ће ми њен загрљај бити спас, тада се заљубила у мене. Ја то не знам, али ми је она рекла, да сам се као дете увлачио у њена недра, уздисао као занесен, ни сама није знала како се то догодило, али је пожелела да вечно будемо згрљени.

          „Шта си по занимању?“

          „Професор!“, одговорио сам јој тек да не помисли да је избегавам иако ми до приче није било.

          „Шта сте предали?“, била је изненађена.

          „Ништа, оно што ће сада постати историја. А нас грозничавих се нико неће сећати, ни рањеника, ни уснулих…“ Био сам неподношљив а она се упркос свему смејла.

          „Историју, дакле.“

          Наши разговори би текли мимо свих дешавања, ја бих често био неподношљив, а она дивна. Данас када се сетим тога просто пожелим да сам и ја један од уснулих. Оног тренутка када сам ја схватио сву њену вредност и бригу, тог тренутка је она отишла. Ништа ми није рекла, осмехнула се као и пре, пољубила ме у једно око, потом у друго, баш као дете, споро, као да се растаје, а ја то тада нисам схватао, написала је писмо, које је више личило на телеграм него на писмо које би требало садржати пуно снажних и емотивних речи, но она је рекла кратко и јасно: „Мили, волим те! Али моје срце не може више!“, питао сам се да ли ме њено срце не може више волети или њено срце више не може изржати. Сада након двадесет година ја њу не могу заборавити, а ње више нема, знам да се њено срце распукло у безброј комада, а исто тако знам да сам ту невину душу ЈА упропастио!

Anđelka Aćimović: RALJE / MALI GAŠA U RALJAMA KUROŽDERKE / EROS I TANATOS

Бежећи противпожарним степеницама, Гаша се окретао да види да ли је старији колега ушао у кабинет да регулише ствар. Адреналински нагон је сметнуо са ума опрезност при силажењу и асиметричност броја стопала и величине степеника, те се Гаши нога омаче и паде. Неколико тренутака касније, пробудио га је одсјај неба и звук сирене хитне помоћи. Сестра га је држала за руку рекавши:“Не брини, биће све у реду. Сломио си руку“ и Гаша поново изгуби свест.

Наредног јутра га је пробудила визита. Сестре су махом биле младе и згодне и гледале су га пожудно, попут Курождерке. Левом руком је прикривао поглед од њих. Та страст и сензуалност којом су плениле истовремено су га узрујавале, али, и будиле вео мржње. Тога дана, Гаша је лежао свезане Десанке. Желео је да помилује Малог онако како иначе у то време ради, али ружно окружење и недостатак алата су га спречили у томе. Постајао је све нервознији, почео је да грицка нокте. Реши да се упути ка тоалету.

“Гле, на овим вратима је брава разваљена и то поприлично. Могао бих Малог гурнути у рупу“-помисли.

Извиривао је с времена на време, као да планира какву опасну акцију. При погледу на рупу, осећао се као Алиса у Земљи чуда и то га додатно узбуди. Поче се смејати себи у браду и пажљиво натемпира у рупу.

***********

Врата болнице се отворише и у болницу уђе Курождерка, дрска, лепа и себе свесна. Упита где се налази пацијент ког тражи и сестра је љубазно упути у собу број 12, други спрат.

“Добар дан“, рече Курождерка пацијентима броја 12, они јој исто тако одговорише.

„Да нисам промашила нешто, тражим пацијента Гашу?“

-„Нисте, драга госпођице, управо се упутио у тоалет“

Курождерка облиза усне и похотно се насмеја.

                                      **********

Гаша је био сав знојав, никако није успевао да сврши. Рупа је помало озлеђивала Малишу, а лева рука не познаје најбоље Десанкин рад. Гурао је све брже и брже, опијен страшћу, када се Курождерка сагнула и упила га у своја усташца. Гаша то није приметио јер су их врата раздвајала, али је осетио никад пријатнију топлину и никад лепши осећај.

„Ова врата ме доводе до лудила, морам набавити једна таква“, помисли.

Крв му је шикљала и Малиша више није био Малиша, већ прави набрекли Пастув. Курождерка скину гаћице и намести се. Склизну без по муке и наставе игру између оронулих врата.

„Шта то радите, срам вас било!“, дрекну чистачица.

Курождерка се тужне пичкице растаде од Гаше, а он, поскочи од срамоте, кад, оно, не може извадити Малишу! Заглавио се.

                                        ************

Морали су га поливати хладном водом и метати облоге да спласне. Гаши, као човеку од науке, све катарзе овог света су пролазиле кроз главу и у свакој је видео нешто мање гротескно од ове што је њега снашла.

                                       *************

„Како је било у болници?“, упита старији колега.

-„Предивно, једва чекам да изађе“, одговори Курождерка.

Zorana Karolić: IMPRESIJA (slovo I)

,,Je li to sve što ostaje posle ljubavi? I šta uopšte ostaje posle nje?

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Posle ljubavi ostaje povređena sujeta. Metalni ukus promašenosti na usnama.

Posle ljubavi ostaju drugi ljudi i druge žene.

Posle ljubavi ne ostaje ništa.“ – Momo Kapor

Vrlo impresivno, zar ne? Kako olako dopuštamo sebi da nas osećanja ponesu, i drugima da svojim ponašanjem, osećanjima, utiču na nas. Ljudi se menjaju samo ako to istinski žele, stremeći ka nečemu boljem. A ima li lepšeg razloga za promenu od ljubavi? Međutim, ne možemo nikad sve da predvidimo, s toga igramo na sreću više nego što mislimo. Ne možemo da znamo šta nas čeka sutra, a ako želimo da uspemo moramo da se istinski trudimo. Ljubav je jedina stvar na svetu na koju svi ljudi imaju pravo. Ljubav je osećaj koji treba učiti. Sitno satkana od radosti i tuge, čežnje, prijateljstva i neprijateljstva, prožeta kako srećom, tako i bolom, zahteva kompletno davanje sebe. Jer, ljudsku zatvorenost može razbiti samo ljubav.

Ljubav treba pozitivno da utiče na nas. Bilo da je to srećna, ili ’pak nesrećna tuga, sudjena, nesudjena, kratkotrajna ili dugotrajna, ona je tu u nama. Samo je treba probuditi, i ne dopustiti da se vrati u svoj san.Treba je održavati, negovati iz dana u dan, i ona će sve više da raste.

Sve velike ljubavi su tužne. I kratke. Sreli smo se na ulici jednog jesenjeg dana, nakon toliko godina. Jedva je prepoznah. Tako drugačija, al opet tako ista, i tako blizu, i tako daleko. U tih nekoliko minuta pred očima su proletele sve slike naše velike ljubavi, kao i sve ono što se desilo u međuvremenu. U trenutku se sve izmeša, slike, razgovori, osećanja, uspomene. Uspomene koje polako blede, osećanje koje se skoro ugasilo, teški razgovori u kasnim noćnim satima. Stojim i gledam je, u tom ćutanju pokušavam da otkrijem da li je srećna, da li je ostvarila sve ono što je želela, a želela je mnogo. Potom, shvatim, stani, mene to više ne treba da interesuje, ona je sebi svoje našla. Svako je krenuo svojim putem. Iz cele te bitke oboje smo izašli kao pobednici, iskusni borci.

A od ljubavi, ništa nije ostalo . . .

Александра Шојић: IN VINO VERITAS (слово И)

„Испричај, изговори истину и исповеди им. Инсистирам. Историју испиши. Ирационалну илузију изреци. Иконе исписуј инспирацијом. Испробај и исцртај илустровану иманентну идеологију импресивне истине икона.“

Ма ко је он да мени прича такве глупости, чуј историју испиши. Ма каква бре илузија. Шљакам ту за неку ситну кинту и још се баја издркава на мене. Ма дај бре, ниси ти Микеланђело и не сликаш Сикстинску капелу, ти си једно обично мазало које има „каооо“ неки таленат. Сликаш иконе, па шта. Иконе које продаје на бувљаку неким вуцибатинама као што је и он. Чуј, добио просветљење, па сад прешао са сликања голих треба на иконе.

Кад год је у неком мрачном периоду крене да се просерава и са неким словима. Сад је у фазону слова „и“, и, и, и идеш ми на курац и ти и твоја ирационална идеологија. Питам се само докле ће и ова фаза да га држи. Целу азбуку смо скоро прошли. Остаје му још слово ш као шупак, п као папак и о као ортодоксни идиот. Ја овде као неки роб. Те Илија, додај ми ово, те промешај боју, немој да буде јака као прошли пут, скувај кафу али немој слабу, стави више кафе, не штеди на томе. Ма пун ми је куфер ових искомплексираних идиота. Докле ћу бре ја да будем више шегрт, кад се добија више тај виши чин, неки помоћник на положају или тако нешто. Немам никакве привилегије што код  чувеног сликара, академика служим. Џабе бре, мене оне његове женске заобилазе у широком кругу. Као непријатно миришем. Ма одакле ми бре кинта за оне силне помаде које користи онај педерко, купа се сваки дан и маже те креме и маске, те ноћна те дневна. Ма ове жене не знају шта је прави мушкарац. Што морам стално да се сређујем, где је бре оно да су се жене ложиле на мачо типове који миришу на право мушко, а не сад, дошло време да се пале на сека Персе? Коме ја уосталом ово све и причам. Па да, самом себи Илија, немаш ни кучета ни мачета, ниси ни неку рибу наватао у ових последњих три године колико црнчиш за овог кретена. Ма боље је мени да идем да се нацврцам мало оног бљутавог вина и да се оставим ја оног префињеног „историчара“. Идем бре у живот, идем да се проведем за све паре код газда Милисава.

О где си Милисавеее, кућо стара, дедер донеси оно повеће бокалче да мало душом данем. Да, да, опет онај шарлатан. Једна чаша за другом, мени све лепше и лепше. Око мене оне циганчице певају, играју, а мени милина. Да ли ћу коначно неку вечерас привести, да и мени дође мало среће. Кажу 7 година среће кад спаваш са циганком, ма да ми буде и две, три само, да проживим мало, видим света.

Устајем да играм кад опаааа, враћа вино на столицу. У мајку му његову, па удари мене ово мало, заврти се мени доброоо у глави од овог бокалчета. Шта је ово, врзмају ми се неке речи по глави. Дај ми овамо ту салвету да запишем нешто.

Истина
И сад, док над овом чашом бола волим,
Стојим и склопљеним рукама молим,
Тебе, који све грехе моје знаш,
И који без прекора живот даш,
На Земљи да смртници њоме ходе
А ти нас водиш у нове слободе!
In vino veritas, српски роде!

Milica Medić: IZVINI, E - EPISTOLA ZINGU POVODOM SKORE ESKIVAŽE ZADATKA (slovo E)

Tri časa posle ponoći. Sedmi put brišem prvu rečenicu, ne bih li napisala nešto normalno. Peti dan čekam da naiđe talas inspiracije, peti dan ostajem bez i jedne reči. Ranije, kad bi mi dali reč muva, ispisivah roman u tomovima. Sad – ništa.  Mrzim osećaj praznine. Ljubav. Asocijacija:  roditelji, drugari, kuma, mala Lana, paprikaš, ljuljaška, Džeki, plavo, i još poneka glupost. Gde li je tu E? Ima i njega, verovatno, u ponekoj gluposti…

 Jebote, a gde je On? Ceo život zaljubljena, zanesena, večito inspirisana, nadahnuta nečijim očima, rečima, dodirima, a sad – ravno. Aman, ni zrna zanesenosti povodom prošlih dana, jer sve ode davno niz vodu, sve se istroši i nestade. Pitam se samo gde mi je bila pamet kad sam mislila da će večno da traje. Sve ti to sine, prođe. I ono najlepše, najjače, najduže, i najbolnije. Sve zgasne. Jedino što mi ostade na spomen ljubavi, jeste kratko prisećanje. Sve što pamtim u vezi sa Njim, nije bitno sa kim, jeste da je bilo lepo, mnogo lepo. I da je prošlo. Nestalo, kao da nikada nije postojalo, i tako napravilo ogromnu prazninu. Žao mi je što ću ovo reći, i neka mi ne zamere sećanja na prošle dane, ali gađenje. To je sve što ostade i što me ubi. Mladost koja se pita hoće li uskoro da se pojavi neko ko će da učini da se trgnem ni iz čega, i mladost koja istovremeno ništa ne priželjkuje. A rano je da bude kasno. Onda pročitam ovo što napisah, i dođe mi da ošamarim samu sebe, da se osvestim povodom onoga što imam. A znam da imam dosta da ne budem kivna na život, da ne budem kivna na ljubav. Ne, nisam nezadovoljna, samo sam trenutno prazna. Ne, moja praznina nije paćenička, ona je samo trenutno činjenično stanje. Ćutim jer nemam šta da kažem, prazna sam jer nemam nikakvih čežnji, jer ne postoji nešto što bi me divno dotaklo. Retki su to trenuci u mom životu, ali uspevam vešto da ih preležim. To nije bolovanje malih nesreća i patnja depresivne duše, to je samo vakuum, jeste, vakuum brate, a ti shvati kako hoćeš.

Slovo e. To mizerno malo e rasprostranjeno posvud. Prva asocijacija glupa kao metak. Druga asocijacija me navodi na pomisao da sam evidentno pukla. Treća, ooo, treća.

Znam, očekuje se od mene da napišem nešto povodom ove treće. Ali tu nema šta da se kaže. Kao miš nad kojim rade eksperiment, osećam samo beskrajan zamor. Prvo crkoh od šege, posle se smorih. Gomila gluposti povodom dosadnog e. E kao pridignuto ćirilično š, e kao ekranizacija, i to patos liga ekranizacije Ane Karenjine, e kao elementarna fizika. Čuj mene, fizika i ljubav. Da pišem o emocijama, o eruptivnoj eksploziji nekadašnjih osećanja, o ljubavnoj euforiji, o eritrofobiji koja se javlja na pomen nečijeg imena… Do Ekvadora da se vinem s nadom da ću muzu pronaći, ne vredi. Izbiće elementarna nepogoda, ma ekološka katastrofa zbog moje krize elokvencije, zbog manjka entuzijazma.  Čak i ova emocionalna osakaćenost ne da da se pretoči na papir, ne oseća ni smisao ni potrebu za eksponiranjem. Rekoh, ne vredi. Mika, moj prijatelj i brat, rekao bi to ovako: “Ne mogu da radim ako nisam zaljubljen”. Čak ne znam ni kako bih to sročila sama u ovom trenutku, jer bilo šta da napišem, biće ogromna glupost. Praznina. Upadoh u šupak kosmosa i nikako da izađem. Moja etapa budućnosti nikako da počne, jedna davnoprošla era stade i stoji, a zatim nestaje kao sećanje kroz maglu na nestvaran san. I ja obitavam na međi, na međi u vakuumu, na međi vakuuma u meni. Nema tu nikakve tuge, nikakve nostalgije, baš ničega. Nestaje tu i ono gađenje, nestaje i sećanje. Ali to nije ni važno. Htedoh reći samo to, da… Beskrajno mi je žao slova e i čamotinje koju u meni izaziva, ili, bolje reći, čamotinje iz koje me ne trže. Oj, pusto e, izvini, ništa od mene ovoga puta.  

Vaša polaznica kursa koju je ovih dana uhvatila stvaralačka kriza, al’ se ipak ne da,

pozdrav!

Дајана Дујаковић: ЗА КОГА ОВЕ СУЗЕ ПАДАЈУ? (слово Т)

ПОГЛАВЉЕ ЈЕДАН: ТУМАРАЊЕ

„Шта ти је?“, замишљам како ме питаш, док непомично седим на влажној трави и гледам како прва дневна светлост тера таму попут непрозирног сиво-плавог дима, који прожима све живо и неживо, и који је саткан од чудних вибрација, твоје забринутости, али и страха од онога што ћу рећи; од замршених мисли које уништавају уживање у свитању још једног дана, и од мојих суза које ми квасе лице. Хладноћа… она прва, јутарња; благи поветарац ми суши уплакано лице и помало мрси косу. Осећам буђење шуме док скупљам храброст да те погледам, чујем жуборење воде, птичице како се распевано буде. Све се буди, баш као и моја прошлост. Она ме прогања… или можда то није само прошлост. Не, то је и садашњост и будућност.

„Зашто плачеш?“, чујем како опет проговараш тим својим гласом који бих препознала и у најпознијој старости, на прагу живота и смрти, док ме сенилност и старост наговарају да живим у машти, да не препознајем стварност. Али тај глас бих препознала, чак и да га не чујем дуги низ деценија, опет бих га препознала. Ја тај глас волим, за њега сам живела.

Скупљам последње атоме снаге и напокон окрећем главу ка теби. Седиш тик до мене, на тој истој, од јутарње росе, влажној трави. Ти ме гледаш тим тамним очима, посматраш ме са чудним сјајем у њима. Пијан си, знам. Али то црнило у твојим очима, помешано са чудним одразом црвенила, је знатижељно. Ти заиста желиш да знаш шта ми је и зашто плачем.

„Да ли те је он повредио?“, схватам да си опет проговорио, звучећи забринуто.

Одмахујем главом, не скидајући поглед с твог лица… с тог предивног, бледог, меканог лица. Моја рука би инстиктивно да се смести на твој образ, да га помилује, да осети под прстима ту прелепу кожу, ту нежну браду. Моје уплакане очи те посматрају, упијају, а моје срце лупа само за овакве тренутке; за тренутке док ме гледаш, анализираш, док ме посматраш. Оно лупа и за мој инстиктивни нагон да те моја рука коначно помилује, а моје усне пољубе.

Али од тога нема ништа, знам. Ти ниси заиста овде, ти си у мојим мислима.

„Сада ћу звучати као ти“, почињеш са осмехом док то изговараш, „али да ли те је прошлост сустигла?“

Гледам те, ћутим и дрхтим.

„Јесте, сустигла ме је“, кажем коначно.

„Зашто?“, питаш ме опет.

Удишем дубоко, док склањам поглед са тебе. Мисли ми плове у ту прошлост, и застају на једном месту, у једној лудој ноћи док смо обоје били припити.

„Сећаш ли се да сам ти рекла како си ти тај који ће мене да жени на крају?“, питам те кроз уплакани осмех. И ти си се осмехнуо на то сећање, климнувши ми главом. „Изгледа да то није била само моја пијана изјава, моја непромишљена реченица. Изгледа да у мом телу та жеља заиста почива“, додала сам.

Гуташ кнегле у грлу док ме опрезно гледаш. Знала сам да ће то уследити.

„Али, ја сам ти рекао да нећу да се женим, нећу децу, нећу ни девојку да имам. Не могу ја то, превише је бола у љубави. Нисам добро пролазио у животу. Увек ме остављају…“

Говориш ми тихо оно што већ знам, као да се прибојаваш да не почнем да те убеђујем у супротно. Али ја то нећу учинити, знам те, у душу те знам, и знам да ћеш једног дана променити мишљење, да ћеш зацелити у потпуности. И зато те не убеђујем у супротно. Не овог пута.

„Знам“, коначно одговарам, „није то сада у питању. Него, боли ме. Све ме боли“, изговарам те речи и враћам поглед на твоје уморне очи. „Покушавала сам, живота ми, годинама покушавам да те избацим из себе, из својих мисли. Не иде ми, једноставно не иде. И мрзим што те сваки део мог тела осећа, жели. Мрзим што те толико волим, што моја љубав нема граница, што те границе не могу да видим, да их дохватим коначно. Мрзим што не знам како да одем, како да се опоравим. И мрзим што ме ти не волиш довољно. Мрзим све. Не могу више, нисам добро, зато плачем. Волим особу која никада неће бити моја, волим тебе, а већ сам гомилу пута ударила о зид због тога. Зашто још нисам научила? И све што си радио, све што сам доживела и преживела због тебе, за све сам ти пронашла оправдање, изговор, објашњење. Ломио си ме на комаде, давао ми само мрвице, најситније делиће своје љубави, а ја сам настављала да те волим, да верујем да ће бити другачије, да те правдам, да ти праштам све. Убија ме све ово…“

„Зашто онда не можеш да ме оставиш коначно, да престанеш са овим и да престанеш да говориш колико те све то боли?!“, повећаваш тон свог гласа, док из тебе избија нервоза.

Знам да не волиш о овоме да причаш, да избегаваш колико је у твојој моћи било какав разговор о овим темама, али ти мораш да знаш. Мораш да чујеш то коначно!

„Видиш да дрхтим, видиш да се ломим од самог твог погледа?“, започела сам гласније, осећајући се немоћно. „Видиш ли ове очи које су квасиле све пред собом због тебе? Чујеш ли ово срце како лупа у мојим грудима? Знаш ли ти колико ме боли сваки мишић, свака кост због тебе? Знаш ли како је седети и гледати све што радиш, а у исто време се смејати као да није ништа? Осећаш ли икада на својој кожи мој поглед, моју бол? Приметиш ли икада мој израз лица, пре него што навучем маску и одглумим да је све у реду? Реци ми!“

ПОГЛАВЉЕ ДВА: ТИ

Мој глас је напослетку одјекнуо у јутарњој идили ове имагинарне шуме, а све око нас је утихнуло, осећајући моју бол и испративши мој препукли глас. Твоје очи су ме посматрале са неком тужном бојом у тој очаравајућој јутарњој светлуцавости.

„Сваким делом своје душе, свог срца, свог тела те ја волим“, проговорила сам опет. „И сваки губитак није ни упола тежак као чињеница да тебе губим сваким новим даном. Наново и наново. Ти си оно чему се увек враћам. Ти си тај због којег могу да се сломим као да сам од стакла, али и да будем неизмерно јака. Ти си тај који ме тера на лудило, који из мене извлачи оно најгоре, али и који ме чини савршено разумном. Ти си ми све то. Осећам те у ваздуху и када те нема. Уметник си када треба да ми цео свет обојиш у шарене боје, али и када треба да га разбијеш на ситне комаде. Не знаш ти ништа, јер нећеш да видиш, да сазнаш…“

Опет сам заћутала, заривши главу у шаке. Препукла сам још једном, сломила се, потонула. Опет сам дозволила себи да препукнем док ти отворам душу. Осећам твоје дисање док тихо плачем на само педаљ од тебе. Ти ћутиш, затечен, непомичан. Али ниси изненађен, знао си ти све то, само ниси желео да признаш себи.

„Ти знаш да ја тебе волим… и знаш да бих све урадио за тебе. Али ја нисам вредан овога…“, говориш ми поражено, све оно што већ знам и што сам већ чула.

Не подижем главу, само настављам да плачем, допуштајући да ме боли… јер, ја знам да ти заиста ниси вредан, али се већ годинама питам зашто се онда овако осећам? Зашто настављам да те волим? То су та питања која ме убијају, која ме сламају и на која немам одговор.

„Све ми је јасно, знаш и сам“, напокон проговарам, док проналазим твоје очи. „Обећавам да ћу те волети, али да ти то никада нећу говорити. И све што будеш радио ме неће болети. Једног дана ћу и ја преболети. Кунем се!“

Док ти саопштавам своје последње речи, сузе ми падају низ лице, а твоје очи остају повређене, чудне, савршено светлуцаве од суза које на трен навиру и муте твој вид, а онда одмах затим нестају.

„Знам да и тебе боли, знам да ниси бездушан. И знам да ти је стало до мене. Али не довољно, никад није било довољно“, додала сам тихо, тренутак потом.

„Плаши ме све то што осећаш према мени“, изговараш напокон, оно што сам знала, али што до сада нисам чула од тебе. „Ако ти допустим, волећемо се безгранично. У то веруј. Али ја не могу, отићи ћеш, оставићеш ме, сломићеш ме… ја знам да си ти та, зато сам толико позитивно одреаговао на твоју изјаву да ћу да те женим. Зато ти се увек враћам, зато никад не одлазим, и зато сам стално ту. Али ја нисам спреман још, нисам зрео, нисам способан за толику количину љубави. То може да ме убије. Знам да није фер… Не волим што плачеш због мене.“

Престајеш да говориш, гледавши ме повређеним очима делић секунде, а онда склањаш поглед.

„Наговорила сам те да напокон проговориш, па се осећаш оштећено, знам то. Али не брини, ја те не терам ни на шта, ја те познајем и знам да ћеш једног дана скупити довољно храбрости да ме волиш за цео живот“, говорим ти то, док ме без даха гледаш право у очи, а мој глас подрхтава као струна, која прети да се искида на комаде.

ПОГЛАВЉЕ ТРИ: ТЕГОБА

Посматраш ме без трептања, замишљаш тај наш цео живот, преживљаваш моју бол, осећаш моју љубав, моју спремност. И коначно разумеш зашто ове сузе падају низ моје лице… Али ја знам да ти ниси спреман још. Зато, кроз сузе ти се моментално осмехујем, затим устајем и полако крећем.

„Где идеш?“, чујем како ме питаш после свега три корака која сам направила. Стајем у месту, али се не окрећем ка теби.

„Ако останем, распашћу се пред твојим очима… на твојим рукама. Од тога се ни ти ни ја нећемо опоравити. Никада“, изговарам те речи, задржавајући стезање у грлу које ме је терало да вриштим.

„Идеш њему?“, питаш опет. Окрећем се и проналазим твоје преплашене очи.

„Идем њему“, изговарам тихо.

„Зашто? Ти си заљубљена у мене“, говориш повређеним гласом.

„Ти си тај којег волим за цео живот и којег ћу моћи сто живота да чекам. Али, тренутно, он је тај који спаја све оне комадиће моје душе и мог срца које ти упорно кидаш и разбијаш…“

„Не разумем те уопште“, проговараш апсолутно збуњен због мојих речи.

„Он је спреман, а ти ниси. Ја сам спремна, али не желим да будем сама. Ни ти ниси сам. Ти никад ниси сам“, рекла сам, изазвавши неодобравање у твојим очима. „Није уобичајено објашњење, знам. Али ни ми нисмо уобичајени. Не могу само да седим и гледам како ми живот пролази пред очима, док тебе чекам. Не желим да будем усамљена, тужна, пуна успомена на тебе, и самим тим огорчена на све око себе. Желим да живим. Да се смејем и да будем срећна. Он то може да ми пружи. Бар сада може“, додала сам.

„У праву си!“, бурно реагујеш истог трена. „Треба да живиш, не треба само на мене да чекаш. Можда ти никада не дођем!“

Изговараш те речи увређено и поносно. Климам главом, схвативши да полако дижем руке. Ти никада нећеш бити спреман, и никада ми нећеш доћи, помишљам у себи док ми се срце још једном ломи, на још ситније комадиће.

Скупљам последње атоме снаге, отресам ову последњу мисао, прилазим ти, ископавам последњу наду у тебе која лежи у мом телу, ослањам се шакама о твоја рамена и дижем се на прсте. Престао си да дишеш док осећаш топлоту мог тела и док гледаш у моје уплакане очи.

„Исувише лако ме пољуљаш, исувише лако ме вратиш себи“, почела сам, гледавши га право у очи. „Исувише лако ме уништиш и опоравиш. Зато, тишина је оно што нам треба. Ми не треба да говоримо, а ако је суђено, пронаћи ћемо једно друго када за то дође време.“

Тренутак потом, спуштам своје влажне усне на твоје, притиснувши их кроз малени, нежан пољубац, док осећам твој додир на себи… тај додир под којим пуца кожа; тај додир који је мени све ове године оно што ми је најпотребније.

ПОГЛАВЉЕ ЧЕТИРИ: ТУГА

Остајем да зурим у празнину. Јутарња хладноћа се губи, његов мирис у ваздуху испарава, цвркут птица се утишава, росна трава нестаје, шума ишчезава. Остајем само ја у тами студентског стана, склупчана, са обгрљеним рукама око сопствених ногу и тела, како се не бих коначно распала на комаде, набреклих очију и мокрих колена по којима ми сузе упорно падају. Зујави мрак гуши дим већ ко зна које цигарете те олујне ноћи, а тишину кваре громови и моји боли јецаји.

Он није ту… а био је некада. Није присутан више. И неће доћи, никада. А ја, наново изговарам зидовима све оно што њему нисам успела никада да кажем, све оно о чему сам ћутала. Тишина је владала док је био ту, а у ствари сам хтела без страха да проговорим; хтела сам коначно да му кажем:

Волим те. Живим због тебе. Дођи. Остани. Ништа друго није битно. Ни прошлост, ни садашњост. Само ти, само ми и наша будућност.

Али сада неостварена будућност.

Зорица Станојевић: ЈАДИ И СЛАДИ (слово Б)

За Б.

Пекар Душан, као и свако јутро устао је рано, и вредно ради свој посао. Потпуно је посвећен прављену разних слатких пецива, али највише љубави улаже у справљање своје омиљене посластице, а то је бурек. Ужива у мешању кора и меса. Ред коре, ред меса… и тако до у бескрај….

У пекару је ушла Госпођица Б. која хедонистички ужива у храни, како слаткој, тако и сланој. Шта да узмем, шта да узмем… У њој се увек јави то питање. Да ли слатко или слано… Решила је да пролонгира своје самоиспитивање данас, те је села за слободан сто у пекари. Њени прсти су наизменично додиривали сто. За то време, Душанови прсти су месили бурек.

Приметила је апсолутну посвећеност и уживање на његовом лицу. Но, њену пажњу су највише привукле његове руке, тачније његови прсти. Овог пута, док је Душан секао коре ножем, случајно је посекао и свој прст. Капљице његове крви помешале су се са месом у буреку. Госпођица Б. била је изненађена дејством ове ситнице на њу. Одмах су у њој престале све двојбе, угасиле су се све дилеме. То је био један од ретких тренутака када се осетила срећно. Решила је да узме слано, бурек.

И следећег дана дошла је по бурек. Но, приликом његове конзумације, приметила је да нема исти укус као онај претходни. Схватила је да му нешто недостаје и поново су се у њој јавила питања и незадовољство. Шта то недостаје, шта то недостаје… Размишљала је дуго, дуго… Боловала је од хипертензије и услед повећаног узбуђења, редовно јој се догађало да јој крв пође из носа. Одмах, кад је угледала своју крв, схватила је да је састојак који недостаје буреку, а који би произвео осећај њеног потпуног задовољста, управо пекарева крв.

У месецу марту био је пекарев рођендан и то јутро свима је бесплатно делио бурек. Госпођица Б. желела је да буде изузетак и донела је пекару бурек који је сама направила. Пекар Душан био је радознао и жељан нових искустава и укуса у прављену бурека, те је халапљиво навалио на свој рођендански поклон.

У размаку од 15 минута осетио је нелагодност и отишао у свој собичак за пресвлачење. Госпођица Б. сачекала је још пет минута и кренула за њим. Затекла га је на поду. Госпођица Б., иначе, хемичарка по вокацији, мирно је извадила свој скалпел и елегантно прешла њиме по пекаревим прстима.

Вратила се до последњег бурека којег је направио пекар Душан и овог пута отишла је са његовим исеченим прстима. Госпођица Б. коначно се осетила потпуно.

Милица Теслић: ДАЈЕ СЕ НА ЗНАЊЕ (слово Х)

Тражи се хумор, давно изгубљен.

Тражи се жив ил мртав.      
Tражи се онај први детињи осмех и онај смирени осмејак пред смрт.           
Тражи се улични смех, пун младалачких досетки почео испред трафике са лименком пива, завршио једва чујан на клиници за одвикавање.   
Тражи се симпатично удварање, завршено пријавом за узнемиравање.       
Тражи се добра првоаприлска шала, која је изгубила на значају до јесени.  
Смех који лечи страх од љубави и смрти.
Весела песма након успешног раскида брака, скоро слична оној са момачке вечери. Нова тура, након мамурлука који не престаје данима.        
Прослава за крај школе, и почетак неке друге.    
Тражи се спектар боја између црвене и црне.    
Тражи се део између почетка и краја.      
Радосна прослава сопственог рођендана, као да то не значи да је то само још једна година ближе крају, а даље од оног почетка.       
Прослава толико и толико година брака, као да су на одслужењу затворске казне, и да су то уприличили са својим партнером из ћелије.     
Тражи се гомила опушака, упркос упозорењима која се смеше са кутије.       
Тражи се смех који је освојио наклоност нечије будуће супруге.         
Трагичне љубави настале из недостатка непосредности и духовитости.        
Уметничке скулптуре распарчане и коришћене као подметачи за вреле шерпе и лонце.
Плишане играчке и барбике, у бесу откинутих делова, јер боже мој нису хтеле саме да се обуку како треба за свадбу са (мане)кеном, брижљиво крпљене и склапане од стране наших мајки. 
Доласци у велике градове у гарсоњере, на које ни наши дворишни пилићи не би пристали.
Траже се сузе од среће, тражи се смех од муке. 
Када мајка плаче јер син јединац одлази у војску, и када се ћерка мезимица удаје.           
Тражи се пуцањ по рођењу сваког детета у фамилији, тражи се и онај свадбарски хитац у јабуку на крову. 
Тражи се права љубав након праве љубави.       
Тражи се погрешан човек у право време, и прави човек у погрешно.  
Тражи се одлазак ради доласка, и растанак ради састанка.     
Траже се исцепана стара љубавна писма.           
Траже се слике из старих албума. 
Тражи се љубав којој инфлација не значи ништа.          
Тражи се смех од којег нестаје дах.          
Тражи се хумор, наш верни друг на свадбама и сахранама. Тражи се хумор без имена и презимена. Тражи се смех, онај од ког све стаје, и од ког ништа није битније. Тражи се. Тражи се тај лек за страх. Тражи се.      

Свако ко га види, чује, осети, нека јави. Нека јави оном првом до себе, оном намргођеном, оном буцку, или оној госпођи са пудлицом, било коме, нека га насмеје, исприча нешто ново и старо, смешно и тужно, лепо и ружно. А они ће јавити даље, оном детету, оној девојци у венчаници, оном сељаку. А они ће јавити даље, и даље. Тако ћу драги моји знати да још увек постоји, ту негде у том међупростору. Па добро, нека вам је срећно у потрази!

Шта рекосте? Чули сте смех? Брзо. Брзо, трчите, не жалите ништа! Јавите!   

Nikolina Zekonja: DD-VEK (slovo D)

Od velikog broja ljudi vazduh postaje sve topliji. Ravnoteža je poremećena,veoma je bučno i zagušljivo. Mnogi stanovnici DD-veka primorani su na stalne migracije u potrazi za boljim životnim prostorima. Pijaće vode je sve manje što dodatno pojačava napete međunarodne odnose.

Socijalni radnik virtuelnih društvenih mreža po imenu Dov#8 posetio je muzej tehnologije DP-veka,a u povratku pričao je utiske svom smartphon-u,koji je njegove reči prenosio online: „Muzej tehnologije DP-veka smešten je u staroj zgradi,svaka prostorija ima vrata koja se ručno otvaraju što predstavlja izazov prilikom samog ulaska u muzej. U prvoj prostoriji muzeja video sam tastaturu. Ona je nekada ljudima koristila za unos teksta,brojeva i znakova i kontrolu operacija koje računar izvršava.Tastatura je skup tastera sa ugraviranim slovima,brojevima,znakovima ili funkcijama.U većini slučajeva pritisak na taster prouzrokuje ispisivanje jednog simbola. Potom sam video razne vrste baterija koje su morale da se pune svakog dana. Nakon kratkog razgledanja posetio sam predavanje doktorke Lorene, ona je jedna od najstarijih futurologa. Na predavanju je govorila o tome koliko se svet promenio u odnosu na period kada je ona odrastala,odnosno sredina DP-veka. Ona kaže da je telefon sa baterijom njoj bio dostupan već od rodjenja,za drugi rodjendan roditelji su joj kupili tablet,a sa deset godina njeni roditelji više nisu mogli da prate njen tehnološki napredak. Lorena je takodje rekla da joj je u detinjstvu falilo dosta stvari koje su danas dostupne svima,takodje,je rekla da je to razlog zbog kog je njena generacija za planetu učinila mnogo više od svega vidjenog od postanka civilizacije. Ona tvrdi da su ostvarili mnogo veći utucaj nego ljudi koji su menjali svet posle svetskih ratova koji su bili idealisti, dok je njena generacija zahvaljujući svojoj pragmatičnosti uspela da stvori današnjeg čoveka.Velikom borbom i mukom uspeli su da se izbore sa nagomilanim dugovima koje su stvorile prethodne generacije ljudi. Pozivajući se na svoje bogato znanje i stogodišnje iskustvo Lorena kaže da je za budućnost čovečanstva neophodna kreativnost kao najstarija i isključivo ljudska veština, koja je neophodna u spajanju različitih znanja i sposobnosti, dok u protivnom čovečanstvu sledi kraj. Rast svetske populacije više nije moguće kontrolistati, za problem globalnog zagrevanja ne postoji rešenje. Na nekim mestima planete život nije moguć, što dovodi do ogromnog disbalansa u gustuni naseljenosti u pojedinim regijama. Posledice su dramatične.

Немања Голић: ЗА КРАЈ - Ш

Од ње, једино, је више волео Ш!

Тешко је замислити како, кад ју је волео толико, али је највише на свету, ипак, волео Ш.

Носио ју је стално са собом, на леђима, у некаквом, офуцаном, војничком ранцу и никад је није показивао, никоме. Нико, заправо, није ни знао шта је Ш. На свако питање о томе шта је, та, његова, Ш, само је одговарао: „Чуће се.“ Као да ју је чувао за крај!

А волео је и њу. Баш! Мада није била занимњива, као моја конобарица, од пре, неких, осам месеци, нити лепа као Кубанка са француског, волео ју је много. И стално су били заједно. Њих двоје и Ш. Ш, коју као да је чувао, за крај!

Једне вечери, оставила га је. Рекла му је да не жели више да га види. Рекла му је и да не зна, ни сама, зашто. Рекла му је, да је крај!

„Крај?“, питао је. За крај је, заиста, чувао Ш. Она је једина која је успела да, на четири и по секунде, види Ш. Извадио ју је из ранца и, обе, снажно, загрлио.

Ми, остали, смо, као што је и најавио, чули шта је Ш. Чули су многи… надалеко се чуло шта је, за крај, стрпљиво, чувана Ш.

Ш, као крај… Ш као Stielhandgranate

14. LJUBAV / SMRT

Poslednja tema našeg kursa glasi jednostavno: LJUBAV / SMRT (EROS I TANATOS). Budući da će zainteresovani među vama moći da svoju poslednju priču napisanu na Zingu uživo pročitaju na našem tradicionalnom Završnom času,  teme je dovoljno široka da vam da svaku moguću slobodu u izražavanju vašeg stvaralačkog ega.

Kako biste ipak imali blago usmerenje, svakome od vas će biti dodeljeno jedno slovo azbuke koje treba da predstavlja prvo slovo pojma ili ideje ključne za vašu priču (npr. A – amor; B – bekstvo; V – vatra…). Pomenuta reč ne mora predstavljati naslov vaše priče, ali ju je potrebno makar naglasiti u podnaslovu.
Ukoliko niste dobili svoje slovo na ovonedeljnom času, javite se na na naše mejl kako bi vam slovo bilo dodeljeno.

Kao i do sada, vaše priče možete napisati na bilo koji način, bilo kojom formom, u okviru bilo kog žanra.

***

Poslednji čas Kursa kreativnog pisanja zamišljen je kao završna svečanost gde će naši polaznici imati priliku da svoje priče iz zadatka LJUBAV / SMRT javno pročitaju pred svojim kolegama i prijateljima u Svečanoj sali Filozofskog fakulteta. Završno veče biće tako održano 8. juna u 19h, a specijalni gost našeg Odseka će tom prilikom biti savremeni srpski autor Vladimir Pištalo. Naš finalni čas tako će predstavljati interaktivni književnu ceremoniju na kojoj će zainteresovani polaznici čitati sopstvene radove, ali i imati priliku da slušaju autentičnu spisateljsku ispovest znamenitog autora poput V. Pištala, uz slobodu da mu upute i konkretna pitanja o inspiraciji, pisanju i uopšte njegovom načinu stvaralačkog rada.

Na kraju, ohrabrujemo vas da na naše Završno veče pozovete sve zainteresovane, kako kolege koje nisu slušale Kreativno pisanje proze, tako i vaše ostale prijatelje!

***

Radovi se moraju predati do petka, 2. juna. Na završnoj večeri ćete imati pravo da čitate isključivo priče napisane u okviru ove teme, tako da se potrudite da to zaista bude jedan od vaših najboljih tekstova napisanih na Kursu!

Немања Голић: КАКО ОНА РЕШАВА УКРШТЕНЕ РЕЧИ (Брана Петровић, "Како Ана решава укрштене речи")

Лупао сам, стално, збуњену, главу, а, никако, нисам могао да повежем, моје и њене, секвенце, у, смислен, контекст. Нисам могао да схватим, шта она жели. Шта хоће? Какве су њене намере? Једна ми је, само, ствар била јасна, својим сам очима гледао, како падају око ње, сви, као мртви. Једино је мени доносила дах у груди, оживљавала ме!

Шетали смо једно, дуго, лењо, летње вече. Било је топло и на себи је имала, само, кратку, летњу, хаљиницу. Нисам, мада сам давао све од себе, могао да склоним поглед са њених, голих, рамена и ножица, које је та хаљиница, жива била!, откривала. Сијала се, на месечини, њена, тамна кожа. Свака вам част, песници, али ни ви, благоглагољиви, не можете, колико год да сте вешти словослагачи, да жешће оправдате ваздух, од те, њене, тамне коже!

А, била је тужна, то вече. Није хтела да ми каже зашто. Кад смо сели, на клупу, покрила је лице, рукама, и почела да плаче. Плакала је! Свакаквих сам се лепота нагледао, али такве, још никад. То је било лепше и од, дуге, тихе, јесење, кише. Укусније од ракова на жару. Слађе од воћа. Спектакуларније од, сваког, јата птица у лету. Од чега код хоћете! Било ми је, тада, јасно, да нисам залуд пропустио да имам, целу, Европу.

Дрско сам се понео, и осетио слободан, да је позовем код мене. Проклет био, кад сам то урадио! Не знам, ни сам, како сам преживео, док сам је гледао како се свлачи. Присуствовао сам највећем чуду у светлости! Да је само, онако нага, споменула да јој је хладно, заклињем се, спалио бих и своје кости, да је огрејем!

Све бих могао да урадим за њу. Да спојим неспојиво! Да будем нешто, што ни не постоји. Да створим непојмљиво! Или, можда, нешто још више. Могу да се закунем и у оно што имам, што ћу имати и што сам имао, и у оно што никад нисам имао, што немам и што никад нећу, да је свет настао, да постоји и да ће постојати, због ње.

А, и даље, сам био збуњен! Шта хоће од мене? Какве су њене намере? Једна ми је, само, ствар била јасна, својим сам очима гледао, како падају око ње, сви, као мртви. Једино је мени доносила дах у груди, оживљавала ме! Нисам тренуо, то вече, поред ње. Посматрао сам је, читаву ноћ, и правио се да спавам, ако се она, случајно, пробуди. Највише ме је збуњивало, док сам је, тако, гледао, је, постоји ли неки прави, стварни, разлог, да буде тако лепа кад спава?

Ко зна, кад сам и да ли сам, уопште, заспао. Када сам се, ваљда, пробудио, лежала је, и даље поред мене. Пробудила се раније, па је, ваљда, из доколице, узела новине, са ноћног сточића и решавала укрштене речи. Изгледало је као мала драма. Као да ствара, у најмању руку, свет. Ставила је новине на колена, једном руком се играла са праменом косе, док је у другој, држала оловку, чији је крај, грицкала, са оним замишљеним, као благо намрштеним, изразом лица. Колико је, само, лепа била док то ради! Највише је волим такву, док решава укрштене речи. Нисам могао, а да је, снажно, не загрлим и пољубим јој, глатко, раме. Док сам је, тако, опасно, држао у загрљају, чинило ми се као да она, нага, сада на мом длану, вечност осмишљава.

Мада, није ми, још увек било јасно, шта хоће? Какве су њене намере? Једна ми је, само, ствар била јасна, својим сам очима гледао, како падају око ње, сви, као мртви. Једино је мени доносила дах у груди, оживљавала ме!

Што се бар не покрије кад спава?!

Vuk Tucakov: VOLT VITMEN - UMIRUĆEM

Krče mi creva – govorio je očajničkim, umirujućim tonom, tačno onoliko tihim a dovoljno glasnim da niko drugi do njega samog to ne čuje. Na ulici pokrivenoj kišom larma vedrih ljudi koji su prolazili kraj njega stapala se u opšti utisak nenarušene sreće. Bili su to Oni, nosioci budućnosti. Zaobilazili su ga kao raščerupanu, točkom pregaženu ptičurinu. Njihove razgovore prekidao je prizor olinjalog starca, usađujući im, barem na trenutak, nemirnu savest od koje su bežali pokretanjem novih tema. Svaki je nosio urednu, šljašteću kravatu.

Starčev pogled bludio je kroz siluete bezočnih lažova koji su pravili krugove oko njegovog propadljivog telesa. Prekoputa ulice ministar je presekao crvenu vrpcu, označavajući početak utrke izbegličkih atletičara malo tamnije kože u zgradu svratišta. Sunce romantičarskog gneva obasjavalo je starčevo gnevno lice. Ako njegova beskrvna usta dobiju topli obrok, izbiće međunarodni skandal. Govoriće se o narušenoj jednakosti. Fotoreporteri slikali su iskeženo lice ministra, koji je svoj pogled usmerio prekoputa ulice gde je sedeo olinjali golub, gospodin Miroslav. –Ne vidim nikoga tamo – reče ministar sebi u bradu.

Leva ruka gospodina prosjaka bila na položena na grudi, čvrsto stisnute pesnice. Odlučno opustivši svoju ruku, lišavajući se mračnih misli, prosjačka ptica slobode cvrkutnu gledajući u ministra, koji zbunjeno strese glavu i čkiljeći se zagleda u mesto gde nije opazio nikog. Iznenada, veliki, crveni feniks ukaza mu se pred očima.

-Gospodine ministre, pozdravljam vas- reče mladi feniks. – Sit sam, nema potrebe za brigom. Imam i kuću, i decu, i psa, i baštu. Poverovao sam u to, slušao sam vaš govor. Imam i stabilnost i mir, i redovnu platu. Moje uši nisu čule nijednog junošu kako podriva narod da potpiše neki papir preko kog postaje jednak, dobijajući dopust preko granice. Ja nisam Srbin, ja sam građanin Srbije, ja nisam seljak, to je nepostojeća kategorija. Njivu nemaju seljaci, samo građani. Ja, pak, ne smem u svratište, jer jednak treba postati, to se zaslužuje. U ratište ipak mogu, tamo smo svi jednaki osim vas jednakih. Ovi unutra su mirotvorci. Mi? Dobrovoljci. Oni će u novinama čitati o našem uspehu. SVI. U ruci mi je poslednja kapsulica protiv bolova. Donosi je jedan jednaki gospodin svaki dan, da mi ublaži preteranu sreću. Krče mi creva od sreće. Danas je neću popiti. Pozvao me je jedan pan u snu. Rekao je da je vreme za promenu stanja. Čestitao mi je na hrabrosti. Nije me žalio. Vi političari ste taj kolektivni Bog. Ratosiljao sam se ovog životnog puta. Vreme je za nebeski put, put nejednakosti. Tamo se nalazi centar za kastraciju potreba. Tamo nema jednakosti, tamo je nesvesno. Ja sam vam, međutim, zahvalan. Lepo mi je već sedamdeset godina, a zahvaliću vam se tako što lek neću popiti. Nepovezano govorim, ali smrt je sve što želim. Nagledah se vašeg stada, ja sam crveno – crna, ranjena ovca. Pastir beži od vukova mirnim korakom, a ostale ovce drže vunu koju su im prodali drugi pastiri da je lepe na leđa. Umirem, gospodine ministre.

Ministar pogleda feniksu u majicu na kojoj je pisalo ,,Srbin“. Odmahnu rukom, ponovo se iskezi reporterima koji nisu čuli ni reč Miroslavljevu. Starac ustade, pokajavši se. Poče koračati ka novootvorenom objektu, ali odluči da umre, te ispusti plavu kapsulicu i pade na put. Probudio se pored spomenika Đure Jakšića koji je dislociran stajao pored fontane u Dunavskom parku. Na papirima koje je Đura držao u ruci pisalo je ,,popij vodu“.Miroslav se nasmeja i pade mrtav.

Драгана Мијатовић: УСПАВАНА ЛЕПОТИЦА (Бранко Миљковић: "Узалуд је будим")

Напољу је било лепо, сунце је обасјавало све око себе, биљке, животиње, људе, читав један свет, и ја сам уживао, требало се отиснути у нови дан препун шаренила и ведрих лица, као да је сунце свима мамило осмех на лице, ја сам је будио да устане да види овај призор ово рађање сунца и откривање поноћних ствари, али она је спавала, била је исувише лења, није могла да устане волела је ноћу да гледа којекакве филмове, чита некакве озбиљне књиге, а ја сам је будио и будио, узалуд. Хтео сам да види те облаке који су се као овце раширили по пашњаку, да чујем њен танани гласић, са њом бих ишао и на крај света поклањао јој најчудесније ствари. Хтео сам да види како су људи ужурбани како јутром пролазе кроз ове улице, како су бучни, али њу ни то није могло да пробуди. Само да је мало отворила очи видела би сву ту живахност коју доноси нови дан, видела би весела лица свежа као јутарња роса, можда би некада размислила и била будна ујутру, али не њој је ноћ била дража од свега. Заиста сам се узалуд трудио да јој покажем лепоту јутра, али она никако није могла да одржи реч и пробуди се на време, вероватно је мислила „нека га, нека чека, они и треба да чекају да науче шта то значи чекати, чекати и ишчекивати оне ствари које не долазе, како им се изнова надамо и никада не престајемо, а ја ћу спавати дубоким сном“. Она је сигурно то мислила јер је сваки пут спавала у овако дивна јутра, сваки пут када бих је питао: „зашто си заспала?“, Она би одговорила меким гласом: „опрости драги била сам уморна“, а ја сам је волео, заиста сам је волео и чезнуо да је докучим, нисам могао, било ми је тешко, стално ми је обећавала то јутро, рекла би да ће то бити моје јутро, наше јутро, да ће по први пут са мном чекати свањавање, да неће поново заспати, али не она је поново легла, занесена истим сном, дубоко у свом свету и замишљала како је њен драги чека и како неће отићи, он ће увек бити ту, она је знала да ће ме чежња за њом одржавати, да се нећу усудити нити једном да је пустим, покушавао сам са њом као уметник са својом творевином докучити суштину, али узалуд сам је посматрао, она се никада неће пробудити на време, назваће ме као и увек и рећи, оно меко, нежно „извини“, у том тренутку све бих заборавио и оно дивно јутро без ње, и на то, да ме је изневерила по ко зна који пут, осећао сам се као у неком кругу, без прекида, чинили смо исте ствари, ја сам очекивао она је изневеравала, покушао сам да је пустим она ми није дозвољавала, тако ми је била далека, недокучива а тако блиска, таман када бих помислио да могу без ње, она би ми се увукла дубоко под кожу и својим мелемом лечила моје боли, њен глас би ме опијао и ја нисам више био ту где јесам, био сам негде тамо, далеко изван овога света, тада је то било драгоцено, невино, боље него иједно јутро, била је као дрога којој сам се изнова и изнова враћао, она ме мамила а ја се нисам опирао. Сећам се да сам је једнога јутра звао, дуго, дуго, дуго…да би се она коначно јавила, и нисам више могао, хтео сам да је пустим, она није била биће за мене, била је превише танана, тешко да је ишта схватала од мојих лудорија:

-Слушај, ово овако не иде, не могу да те будим, ти си ипак успавана…успавана лепотица.- не знам да ли је мислила да се шалим али само се осмехнула.

-У реду- ништа више није рекла само то, кратко, њој је дражи њен свет, Она се од њега не одваја, Она је искрена, Она не вара саму себе.

Она ме још увек мори, њено лице, очи, глас, ту је негде осећам је, тешко је, јутра су и даље сама, двоје заљубљених више не гледа ова дивна јутра, али заљубљених више нема, јесу ли се њихова срца претворила у камен.

Sanja Veselinović: TONI (Jovan Sterija Popović: "Na smrt jednog zlikovca")

Toni je ubijen. Ispred Bizara, u tri ujutru. Tri stupca u novinama. Kako glupa smrt. Tipična.

E moj Toni. Lokalni dilerčići su zauzimali pola crne hronike. Ti tri stupca, i to u Kuriru. Tri godine slave, tri godine truda, i Kurir. Prso si ko pečurka, brate moj.

Lepo sam ti govorio da treba da uzmeš neko drugo ime. Šta Toni, Toni je Soprano. I Toni je svaki klinac ciga u kraju. Kako je taj sejao strah. Soprano mislim. Ne ciga. I tebi su krvave ruke, nije da nisu. Doduše više nisu. Sad je to trulež, brate moj, prah.

Jesi se pokajao? Jesi se kajao brate moj? Malo sutra, džaba ti sad Živana popa zove. Platiće, kuka, samo da te pričesti. Al to valjda ide pre, ne razumem se baš najbolje. Nismo nešto gotivili crkvu, a brate moj. I bili smo u pravu, znaš šta je pop rekao? Ne pričešćujemo mafiju!

Parče čajne se zaplelo popu u bradu. Znaš kako smešno bilo. A svi plaču. Mnogo te je lepo opevao brate moj. Možda ne pričešćuju, al kako lepo pevaju o mafiji majku im. Za soma evra.

Jel se sećaš kad smo ležali na onim klupicama dole kod parka? U nekom smo tripu bili, nemam pojma. Pito si me jel viđam nekad mrtve. Ja kao, jel to fora iz filma, šta? Pito si me jel viđam nekad one koje sam ubio. Pitam ja tebe sad. Jesi ih video brate moj? Jesi video Kalinu i Jodija i Branka? Jesu se mnogo ljutili?

Pričo si mi jednom da imaš neki trip od zmija. A ko nema. Ja mislim da su ti gmizali po grudima ko zmije. Odvratno. Sa sve onom piskom njihovom. Užas brate. I žene, žene mora da su plakale. Uvek su plakale kad smo ih ubijali. Jesu te one pratile do Njega? Bilo bi lepo. Ribe te vode do Matorog.

Uvek te i jesu pratile, kurve. Kako si se duvao, joj. Uobražen do koske, od kad te znam. Pa još kad su došle ribe… Al jesi morao Kalinu? Kaži, jesi morao baš? Slatko ti je bilo, tako si mi reko. Plači sad malo ti pičko. Garant klečiš tamo, puziš, ko crv onaj najgori.

A bio si sila. Svi te tako pamte. Moram ti reći ipak… nemoj da se ljutiš. Zaslužio si. Jesi, zaslužio si. I svi se raduju, čujem i žurke se prave. Ublažio si jade svima kad si umro. Pardon, kako ono kažu. Nisi umro. Roknuli su te.

I džaba je pevo onaj pop. Lago je mnogo bre. Bio si đubre ono, najgore. Ne može to da se briše. Svi se sećaju.

Sećam se i ja. Šteta ipak što je samo tri stupca. Više sam zaslužio. Prvi veliki poso.

Počivaj u miru brate moj.

Aleksa Ninčić: STARI ERNEST (Aleksa Šantić, "Ribari")

Prošlog leta, stari Ernest skupio je neku lovu za more. Takav je i život imao, skupljao i krpio kako je stigao. Po koji stari prijatelj iz škole (koji ga se rado sećaju jer je pisao za njih pismene zadatke iz srpskog jezika) dao mu neku sitninu, u ime mlađih dana.

Evo starog Ernesta u Budvi, na moru, sedi sa prtljagom u plastičnoj kesi, pored luke kraj Starog grada, sedi i gleda ribare. Još mu se u stomaku previja onaj kukuruz koji je kupio od crnog prodavca na plaži.

Obali prilazi lađa veselih robolovaca, donose ulov, podižu ga u vis, to je trofej. Mićunoviću, pizdo. Pogledaj zmiju! Vikao je jedan sa lađe čoveku ispod palme, u hladu. Ovaj je samo gledao mrko i ćutao. Ulovili su zelenog ugora dogog metar i po. Odlaze u hlad, prave pauzu, moraju odmoriti na čvrstoj zemlji. Dosadilo mi je sunce i ljuljanje na lađi čitavo popodne.

Starom Ernestu je prizor okupljanja ribara bio inspirativan, vreme se pogoršavalo, iza ostrva dolazili su oblaci, donosili letnji pljusak i nevreme, želeo je avanturu kakvu dugo nije osetio. Vetar je nosio sedu, dugu kosu, nanosio so sa mora, njemu na lice. Zatvorio je oči, skupio bore ispod obrva, prepušta se ceo slanim vetrovima i bogovima. Bio je to flešbek, sećanja na studentske dane, kada je sa kolegama plovio na talasima Jadrana, prkosio zakonima prirode. Uvek je izlazio kao pobednik, nikad poražen iako skvašen.

Odlazi do ribara, tamo iza palmi, da moli. Želi još jednom borbu sa morskim vetrom, munjama, da bura reže. Bježi stari, smrkava se a i kiša će. Dosta je bilo za danas.

Želim sa vama u lađu, primite me. Pravite se da me nema, radite svoj posao, a ja svoj. Mogu vam biti i drugar a i ne moram. Želim borbu sa morem i nebom, pomagaću vam oko teških mreža punih riba, galebovi se razbežali, ceo plen biće naš.

Ti bi stari moj, da jedeš, reci ako si gladan. Nećemo sa tobom u buru, po ribe da skačemo. Imamo našeg ulova od popodneva. Večeraj sa nama.

Gledao je u pečenog ugora na stolu, znao je kako je vešto klizio kroz morske dubine, bio nošen talasima, borio se za goli život sa ogladnelim ribarima. Isto to želeo je i stari Ernest.

Dragana Bogojevac: KAKVA NOĆ (Sergej Jesenjin)

Koliko je vremena prošlo od one noći.. koliko..teško mi je, ne mogu da spavam. Bojim se da zaklopim oči, bojim se da će u trenutku sve nestati, sve iščeznuti. Gledam u zvezde, u plavi obruč koji nema kraja, i nebo koje svojim sumanutim talasima guši Mesec. Nisam krenula dalje, ostala sam zatvorena u našoj dvorani, u onoj koju smo zajedno gradili, je l’ se sećaš? Da li je ostalo nešto od toga? Ili su to samo potrošeni dani.. Zvala bih ali se bojim. Bojim se nastavka igre sa tobom. Vreme te ne vraća.. da li i ti ponekad razmišljaš o meni? Premotavam uspomene i zagnjurim pogled u najlepše dane, pokušavam da uobličim taj naš peh u jednu malu fotografiju. Teško je mene zavoleti, znam, teško je biti fin prema drvetu koje nikad ne donosi hlad. Odljubljujem se polako, vreme te briše, uspomene blede, da li smo mi nekad i bili srećni par? Znam, nastavio si dalje. Čujem da voliš ponovo..a tvoja parola je uvek bila da Čovek samo jednom voli i nikad više. Uzalud se trudiš, subjekte menjaš, ti i ja znamo da postoji istina jedna. Uživaj dok još igra traje, jer prolaznost briše i nas same. Ko je odustao od koga, da li da potežem pitanje u ove kasne sate? Ali ko će mi odgovor dati, da li me čuješ, kao nekad kad sam ti tiho na uvo šaputala? Odustao si prvi, strpljenja nisi imao, na cedilu si me ostavio. Uvek je lako onom ko odlazi. Vraćao si se, ostavljajući uvek vrata za sobom, jer si znao da se uvek možeš vratiti. Tebe ne boli, znam..Mene nedovršenost igre čupa, razdire na komade. Usavršila sam nove pokrete, ali kako da ti ih pokažem, kad igra više ne traje? Postalo ti je svejedno. A mene vreme, kažu, učinilo ravnodušnim! Varaju se, kao i uvek. Nemaš me a imaš, ti to dobro znaš. Ona koja mazi, grli i peva zaboraviti nećeš je znam. Za mene, verujem, mesta u kalkulatoru će uvek biti, teško je shvatiti da ja umem da volim, ali reč zauvek možda i kod mene postoji!

Božidarka Martić: NOĆ 414 (Vladislav Petković DIS, "Pod prozorom")

Sinoć je opet viđen. Sumornim koracima plutao je vlažnim sokacima, verovatno već napamet naučenim. Išao je nogu pred nogu, tromo poput starca, ne pokušavajući da ubrza i na taj način poremeti ritam svog kretanja.

Nebo je bilo braon poput kafe prolivene po beloj tkanini. Razapinjalo se po krovovima praveći mrežu iz koje je neprestano sipila kiša baš kao kad što kapljice vode polako padaju sa mokre gaze. Prelepa simfonija kišnih kapi širila se zrakom puste ulice.

Koračao je sam, najusamljenije, pokriven mrakom svoje sudbine, bez svetla i radosti, kao mrtvac kog se nikog ne seća… I onda je zastao, na istom mestu kao i svih prethodnih četiri stotine četrnaest noći, baš na onom uglu gde su se leti okupljali starci i sedeli po ceo dan, gde su se zaljubljeni sastajali i rastajali. Zastao je i gledao setnim očima u njene prozore nadajući se da će ugledati bar senu. Želeo je da vikne, da je dozove ali mu nešto ne dade i samo je muk ostao na bledim, promrzlim usnama, kao i prethodnih četiri stotine četrnaest noći. Prišao je bliže, naslonio je dlanove i čelo na mokri, oronuli zid. Čuo je sve izgovorene reči upućene njenim očima, njenoj kosi, osmehu. Čuo je njen slatkasti smeh, suze, jecaje…

Najednom, začuo je govorkanje iz daljine koje se približavalo baš iza tog ugla. Bili su to mladi zaljubljeni, onako kao što je on nekad bio zaljubljen, kao što je on nekad bio srećan. Potrčao je niz ulicu, ne želeći da ga opet vide na istom mestu, sa istom tugom u rukama i bledilom na obrazima…

Синиша Грбић: КОШУЉЕ БЕЛЕ (Сима Пандуровић: "Светковина")

– Vidi ih molim te… Ne, ja ne mogu ovo da gledam, odviše je tužno. Još juče su bili sa nama, zdravi, srećni, pri zdravoj pameti a gledaj ih sada. U tim belim, ludačkim košuljama što život iz njih crpe, zveraju jedno u drugo kao majmuna dva. Hajdemo odavde, kiša će.

– To ga je ona upropastila! Čula sam da je bilo već ovakvih slučajeva sa njom. Zgodna, mlada, zavede nekog nesretnika, pomuti mu um pa ga strpa u ovakvo mesto i pobegne sa vrednostima. Samo, koji joj je vrag sada pa se i ona opasala belinom?

– Ma manite se žene, niko nikog tu zaludeo nije već su se dve rođene budale našle. Nikad meni taj vaš nije bio baš normalan i izgleda da sam imao pravo. Sad je on tu gde mu je mesto i oni će im pomoći.

– Jadnici, skučeni u tom vrtu, pa i zdrav bi tu poludeo. Srce će mi se raspući.

* * *

– Divan je dan danas. Godi mi biti napolju sa tobom i gledati i udisati svo ovo opojno cveće. Ti ne doživljavaš tako?

– Znaš, maločas dok smo prolazili pored zgrade učinilo mi se da vidim tvoju rodbinu. Nisi primetio? Neke od žena su plakale.

– Video sam ih. Budale, mani ih! Zašto bi plakali i žalili nekog ko je srećan? Ovo nije prvi put da dolaze i oplakuju nas. Da su imalo pametni shvatili bi kako stvari stoje i plakali bi duplo jače i iskrenije nad svojim dušama zatočenim.

– Ti misliš da nas dvoje ovde imamo veću slobodu?

– Veću slobodu, veću sreću, veću strast, veći život imamo mi ovde nego što iko od njih to može i da zamisli! Pogledaj samo ko od nas plače a ko se smeje.

– Da… Prija mi cveće i ovaj divan dan sa tobom.

Анђелка Аћимовић: МАРКО КРАЉЕВИЋ И КЋИ АРАПСКА (ИСПОВЕСТ)

Стао једном Фрајер подизати задужбине и сав новац расипати на убоге и сиромашне. Беше то чудно његовој оседелој мајци, те га упита шта му је, да се није нешто Богу огрешио, јер, ипак, зна она свог сина. Последњу би пару дао на банчење и добре женске. Снужди се Фрајер кад га мајка погледа тако мрко и упитно и отпоче своју потресну исповест.

„Ја знам да то за мене нико никад не би рекао, али, мајко, ја сам расиста. И не само то, ја сам и убица!“

Закука мајка како соко сиви:“Црни сине, шта то велиш мајци! Ноћас ће ми земљица црна конак бити!“

—Сећаш ли се стара мајко када се ономад нисам седам лета јављао, када сам ти рекао да сам ратовао, да сам многа добра учинио и многе у животу сачувао? Тада сам ти све слагао. Заробише ме Арапи црни, узгред, ретко ружни људи. Заробише и мене и Шарца. Седам година нисам Сунца ни Месеца видио. Све што сам видио била је ругоба кћер арапскога краља. Она ми је дојадила више од тамнице, од самоће и седења, те сам морао нешто предузети. У свему овоме, изричито наглашавам да ми се сама нудила, у брачне воде ме позивала. И пристадох у једном моменту, мајко, све по цену слободе и натовари нас отац њен дукатима и пођосмо „тобож“ у моје дворе. Јашући Шарца скренух поглед на њене руке, а оне, мајко, црње но гавран, но земља, но ноћ, а она, ружнија од сваког зла и Сотоне! Саблазнух се призором при одсјају Сунца и у мени проради нешто нечисто. Посекох је, њу и сву њену црну ружноћу, а она још јеца, те ме моли и воли.

Има, мајко, нечег демонског и у лепоти горских вила, али и у ругобости обојених бића.

Милица Теслић: ЛЕВО СМЕТАЛО (Мирослав Антић, "Лако је теби")

Причао сам вам већ како из дана у дан рмбачим по кући, мени су запали сви послови почев од ширења веша преко прања загорелих шерпи. Кажу, од малена се учи, да треба да постанем човек. Није ми јасно како ћу уз детерџент постати човек али верујем им. Немам с ким да проверим ту теорију, јер старији су досадни, а моји другари као и ја о томе немају појма. Моји родитељи су већ неколико дана помало чудни, не мислим оно матори па чудни, него нешто шушкају и шапћу, шаљу ме у пекару прво по хлеб, па по кифлу, а онда и по ђеврек. Само не знам што, кад нико то не једе. Мама већ неколико јутара избегава доручак, и пије само црну кафу, мора да је то још једна од оних њених дијета. То прескакање доручка, и слање мене за сваку глупост на крај света потрајало је још мало. И онда су ме једног дана мама и тата посадили на фотељу, ословили пуним именом, како ме иначе не ословљавају, и саопштили да ће неко ново клинче доћи у фамилију. Да ли ћу добити брата или сестру чували су строго у тајности, и употребљавали све психолошке методе да ме припреме за то (мада било је и оних других, попут подмићивања слаткишима пре ручка, новим патикама, и ескивирањем понеког првог часа у школи). Време је пролазило, а та идеја о доласку новог члана породите се мени много свидела, што наравно нисам рекао мојима јер сам ипак и уживао у том претпорођајном третману. Приближавала се јесен, а осим школе чекала нас је и та принова. Мама је сада од оних нејела прешла на систематско елиминисање свих намирница из фрижидера, поготово киселих краставаца чија сезона сада није била. И тако је дошао и тај септембар, и тако је дошао и мој брат Марко. Да се одмах разумемо, као до тада иако вредан у исто време и помало размажен клинац нисам претерано капирао ту целу фаму око њега, када плаче – сви се окупимо, када се смеје – сви се окупимо, када испусти нешто за шта бих ја добио поприлично велике батине – сви се окупимо, и тако како је мали напредовао ми смо се натрпавали око колевке ускраћујући му и оно мало ваздуха у нашем лепом граду, и још мањем стану. Полако је мали и проходао, разлупао понеку ствар у кући (хвала му на томе, она роза лампа ми никако није деловала довољно мушки да стоји у мојој соби, ма колико ме мајка у то убеђивала), пред неким пријатељима споменуо нешто што је чуо у кући, па нас онда они више не посећују тако често и не штипају за образе (хвала му и на томе, јер су увек доносили неке чоколаде на поклон које нисам волео). Дошао је тако редом и Марков полазак у школу, ја сам тад већ био озбиљан тип, који је мотао дуван (крајње неспретно и дечије), пио безалкохолно пиво (али ко уопште види разлику), и мувао се око школе и деловао њима много озбиљније него што јесам, а старијима и много смешније него што сам хтео. Марку нико није смео да приђе, ја бих само шмекерски наслоњен на ограду школе наместио један мрки поглед и клинци би се полагано склонили сваки у свом смеру. Наредних година, водио сам га на утакмице (али смо стајали на оној страни са средовечним људим и правим познаваоцима свих бетон лига, јер искрено ни ја нисам нешто знао шта се ту дешава, иако сам зналачки понављао из икса у кец кад ме неко нешто пита), са мном је попио и прво пиво (добро, са тим сам могао мало и касније да га упознам), давао сам му савете како да прилази девојкама (мада, ни ја сам нисам био претерано успешан, па сам се у тим разговорима држао женских часописа, за које сам касније схватио да су чиста будалаштина, и то прво на својој кожи). Изгурао је Марко и основну школу, и средњу, ено га сада студира. А ја сам му увек био тај старији брат који је мени фалио да ме саветује, избавља из невоља (додуше, некада и уваљује у њих), и да му никада не буде страшно јер је сам.

Milica Medić: LETNJI VETAR (Jovan Dučić, "Zalazak sunca")

Petak, 22:25 h

Letnji vetar

(Jovan Dučić, “Zalazak sunca”)

Današnji sumanuti vetar ošinuo je po mojim nekadašnjim snovima i razgoreo nakratko prigušen plamen u grudima. Ponovo je tu. Osećam njen dah na svojim trepavicama, gubim se u plavetnilu njenog neba. A onda, ona se udalji, iščezne među dalekim licima, i znam da je distanca između nas prevelika da bih mogao da je zagrlim. A moja je. Daleko, ko zna gde, ona me čeka i isto kao i ja vene jer me ne pronalazi. Noću sam njen u potpunosti. Kraj druge ležim dok s njom ugovaram sastanke i smišljam imena za našu decu. Moja, savršena, daleka i nepoznata žena, koja luta stanicama, posrće po kupeima, na junskoj kiši uzdiše i žalom boji svoju mladost koja odlazi putevima naizgled pravim, a gubi se na meandrima budućnosti. Onda dugo ćuti i samuje. Zatim, ohrabrena verom u nas, poziva prva na sastanke u uzavrelim noćima i sluti me kraj sebe nakon mnogo, mnogo promašaja. Bože, gde li je i koliko ću još morati da je čekam? Zašto toliko lutanja, saplitanja, toliko vapaja za njom koja ne dolazi?

A onda, ponovo vidim iskre koje tope ledenu rupu u mojim grudima. Vidim je kako pleše na povetarcu mira i unosi mi najlepši ustreptali spokoj u život. Deo mene koji me vuče ka sebi dok čeka da nam se putevi ukrste plete svoju vernost do groba. Nečiji dugo, a uvek sam, čekajući nju, jer znam da dolazi, radujem se parčetu neba namenjenom samo nama. Pričaću joj jednom koliko toga sam prošao dok je nisam pronašao, i koliko sam puta pišući ovo zadrhtao, naježio se i nasmejao, naslućujući je…

Saplićem se u vremenu, rukom pokušavajući da obuhvatim deo sebe koji je negde daleko. Od ljudi krijem strah zbog njihovih pomisli na moje ludilo, neostvarive ideale jecajuće duše. Prezirem bukvaliste, kršim ruke pred negodovanjima, pričam s vetrovima i živim s nadom koju ne dozvoljavam da mi otmu, jer ona je jedini smisao, kao što je i ona jedina moja istina i stvarnost, bez kojih sam ništa, a uz čije postojanje sam sve. Gonjen nesanicom, pokušavam da joj dam obličje dok mi se reči rasipaju ne ostavljajući nikakvo svedočanstvo o njenoj pojavi. Ne znam više ništa. Znam samo da je ponovo osećam u dašku letnjeg vetra, da postoji i da čeka da me sretne.

(odlomak iz dnevnika)

Marijana Marković: ISKRENA PESMA

-Uuh kako je dobro! Koliko je bilo dobro!- Osećaj kao da lagano dolazim do neba. Vrhunac! Uživam beskrajno u ovom trenutku. Svaki delić mog tela peva, pleše. Ima li šta lepše?

Pogledam u nju dok znojava i zadihana leži pored mene. Gleda me, sa nadom u očima, smeši se. Kako sad tužno izgleda, ta ista devojka koja me je malo pre u visinu bacila. Do pre sat vremena se činila nedodirljiva. Smešno!

Do pre samo trideset minuta sam molio Boga da je nagovori da pristane, sad molim Boga da ne progovori, samo da ćuti. Kad bi mogla samo ćutke da se pokupi i ode, da nestane, ispari poput dima. Samo neka ćuti, da ne pokvari trenutak.

Osećam krv kako mi kulja niz vene telo mi i dalje uživa, polako se opušta. Najbolji osećaj na svetu. Šteta što ovako kratko traje, ubrzo će sve opet postati sivo i sumorno.

Ma samo da ne progovori, neka ostane da se smeška ćuteći. O evo je podigla mi je ruku i smestila glavu na moje grudi, na moje rame. Znam da nešto očekuje, kao i sve one. Očekuje da ću je voleti sad nakon što mi se predala. A zašto i ne bi pa sam sam joj rekao da će biti tako. I sam sam joj rekao kako je posebna i da bih želeo nešto više. Ali kao i uvek pre seksa sam u stanju sve da obećam, što je najgore i sam poverujem u to, pa kako neće i one.

-Da li ti je bilo lepo?- Prelomila je i uprkos svim mojim molbama progovorila.

-Još pitaš!- Odgovorio sam iskreno. Podigla je glavu sa mog ramena i sada pokušava da mi uhvati pogled, osećam da sledi novo pitanje. Gledam u prozor ispred sebe ne obazirući se. Žuto lišće i ptice u letu koje vidim su mi u ovom trenutku zanimljivije od ovog razgovora.

-I meni je bilo prelepo.- Rekla je nakon nekoliko sekundi kao da u nečemu okleva, kao da okoliša oko nečega što je zaista zanima. Kakav sam samo magarac sam sam sebe u ovo uvalio. Ali satim se kako je bilo dobro i zapravo vredelo je.

-Da li me voliš mišu mali?- O evo ga pitanje kojeg sam se plašio, što ovo mora meni da se desi? Zašto je to morala sada da pita?

-Ahaa… – odgovaram sada mnogo manje iskreno, samo to sam rekao. Dosta! Čak sam se i nasmejao, nisam je pogledao jer gledam žuto lišće kroz prozor ono me uspavljuje. A ona srećnija nego malo pre poljubi me u obraz i ponovo spusti glavu na moje rame. Zagrli me rukama preko stomaka i stegnu jako. Zar joj je to dovoljno? Zar se sa tim zadovoljava? Tužno!

Зорица Станојевић: ИЗМЕЂУ НЕБА И ЗЕМЉЕ (Ђура Јакшић, "Орао")

Путујем, путујем… Ево, намеравам да идем у Париз. Но, не могу да се одлучим на који начин… Боже, да ли авионом или аутобусом? Да ли међу облацима или по земљи? Да ли небом или копном? Питање је сад…

Овако је размишљао Иван В. док су га сви презирали или је бар он мислио да је то тако. Био је то један историчар књижевности који је био опседнут појмом weltschmerz-a. Weltschmerz, weltschmerz, тамо он, овде он , свуда он…

Већ месец дана Иван В. размишља којим превозним средством да путује и никако не може да се одлучи. У недостатку сопствене воље, решио да иде превозним средством које буде било прво, дакле, оно које ће кренути раније. Гледао је распореде на интернету и испоставило се да је то авион. Иван В. приступио је брижљиво припремању свог пртљага. Понео је све своје драге и ситне ствари, понешто хране за ужину и воду.

Стигао је на аеродром рано ујутру, ушао у авион и за 15 минута нашао се међу облацима. И летео је, летео, дуго, дуго… Уживао је у том лету и дивио се небеским висинама и лепотама. Међутим, после неког времена, осетио је ону стару нелагодност и поново се у њему покренуло питање да ли је изабрао одговарајуће превозно средство. Да ли небом или копном?… Да ли небом или копном…

После равно два сата путовања из кабине пилота почеле су да долазе алармантне вести. Наиме, на аеродрому су погрешно проценили количину горива која је потребна за овај лет и ставили су мање него што је потребно. Пилот је објаснио да ће морати принудно да слете и то ако нађу адекватну копнену површину. У противном, све их чека неизбежан пад.

Иван В. кад је чуо ове вести, прекинуо је своје самоиспитивање да ли небо или копно и услед велике узбуђености, а и због тога што је боловао од хипертензије, низ његове ноздрве почеле су да цуре капљице крви.

Дајана Дујаковић: СТАРАЦ У ТЕЛУ МЛАДОГ ЧОВЕКА (Бранко Радичевић: "Кад млидијах умрети")

– Шта се то чудно сија у замагљеном оку? У њему као да се примећује одраз жутог лишћа, јесењег дана, примећујеш ли то, посматрачу? То око прича причу, оно приповеда о људској безвечности. Или ипак и даље пева… – застао сам на тренутак, осмотривши посматрача. Није знао о чему причам.

– Јасно се у том оку примећују прохујала времена, све године које остављају трага на човеку. Али, застани само на трен. Ту је и истрошено тело, истрошено свим оним неповратним годинама. Видиш ли сада? – упитао сам га, али само је ћутао.

– Није само замагљено око видљиво; види се овде и све остало што је време сломило као грану. „Дође доба да идем у гроба“, одзвања у ушима од овог призора, зар не? И њему, али и теби, посматрачу – настављао сам ја, очекивајући било какву реакцију.

Погледао сам га тада, али опет нисам видео на његовом лицу да разуме, да и он чује.

– Видиш ли га сада целог? Видиш ли тог старца у телу младог човека? – инсистирао сам, гледавши га озбиљно.

– Како старца у телу младог човека? – упитао си ме коначно, посматрачу.

– Лепо, рекао сам ти. Тај старац у телу младог човека се опростио од својих снова, од влажне зоре, белог дана. Он је рекао збогом целом свету, овом нашем свету који је за њега био рај. И онда, сломљен од живота, каже са тугом у гласу: „Ја сад морам другом ићи крају“.

– Мислиш на онај свет, зар не? – питаш ме опет, као да заиста не знаш о чему говорим. А ја сам се надао да се само правиш да не знаш.

Ипак, климнуо сам главом, удахнувши ваздух Стражилова.

– Од чега се још опраштао тај старац у телу младог човека? – упитао си тренутак потом.

– Од света; од сваке мрвице овог света, који је волео са невиђеним жаром. Рекао је и сунцу збогом, громовима, ветровима, олујама. Рекао је збогом и птицама, рекама, изворима. Тај старац, о којем сад већ са интересовањем слушаш, драги посматрачу, опростио се од целог света.

– Шта је преостало затим? – гледао си ме без трептања.

– Остала су његова деца, мој посматрачу. Само то је преостало. Само то је за њим остало.

– Како „то“, ако су у питању деца? – чудиш се.

А онда се чудим и ја. Зар ти не знаш, приупитао сам га, а он је слегнуо раменима.

Насмејах се горчевито, па се присетих тих јадних сирочића што су за њим остали. Богатство, нема шта.

– Песме, песме су његова деца. Био је тако полетан, свечан; хтео је да додирне небо, да са што више боја обоји своје песме, да их накити и осветли; да их начини вечнима – рекох му затим.

– И је ли успео? – забринуо си се, мој посматрачу.

– Јесте – рекох му. – Обасијао их је, осветлио, накитио, обојио, овековечио. Али је он успут прегорео и осушио се.

– Тужна прича, заиста – рекао си, уздишући.

Да, помислих, удахнувши Стражиловски ваздух. Овде нешто трепери, баш ту, на овом камену.

– Зашто си овде, посматрачу? – питао сам га затим.

– Чуо сам да је овде ваздух лакши, а небо мекши – рекао си замишљено.

Помислих да сам угледао неку тугу у његовом оку; да га нисам ражалостио својом причом?

– Јеси ли чуо још нешто? – питах га тада.

– Не – рече он, разочаравши ме. – Ко је био старац у телу младог човека? – додаде затим.

– Био је то изузетан младић, пун снаге, живота и воље. Био је нечији син, брат, пријатељ. Био је свима нама идол, побратим, отац. Али се осушио, и отишао.

– Како младић сада? – упитао си збуњено.

– Лепо! – рекао сам пркосно. – постао је старац у телу младог човека, човек прегажен животом и болешћу; човек пораженог духа, који напушта овај свет; остарели човек, али опет у телу младића.

– Умро је млад, на то мислиш? – питао си, коначно схватајући.

– Шта радиш на Стражилову? – додао је одмах потом.

– Одајем част палом песнику, присећам се стихова његове песме у којој се опростио са светом, рекох му.

– Њему? – питао си, показавши на гробно место испред нас.

– Њему.

Али ти и даље ниси знао о коме говорим…

Елизабета Фејеш: МОЈА ЗВЕЗДА ВОДИЉА (Владислав Петковић ДИС: "Можда спава")

Бакарно небо. Овај простор где сам као да је сав сачињен од пене. Све око мене лепрша. Као да сам у некој другој димензији. Ово је нешто изнад стварности, више од илузије, ванвременско и вечно. Бакарна боја. Њу каткада замењује беличаста светлост. Знате… оно само… кад је само око вас белина… сјај. Где сам ја то? Као да видим како звезде скидају са себе своје беле хаљине. Као да се месец негде креће. Ноћ је умрла. Тихо је.

Као да видим нешто, тачније неког. Указује ми се неко чисто и невино лице. Неискварено као да је реч о неком детету. А њене очи… То мора да су очи неког Анђела. На лицу јој је спокој. Као да није са овог света. Осећам да су те очи тако блиске мени. Као да су део мене, само ван мене. Њена коса лепршава, дуга… Златна… Њом као да плете своје нити око мене. Њен сам роб. У коси јој је цвеће… Док је гледам осећам и ја спокој и сву нежност овог света. Заправо њена лепота ми их пружа.

Подиже руку своју. Као да ме зове некуд… Креће да трчи… Идем за њом… Што јој се више приближим она ми умакне и поново ми показује да је следим… Зове ме некуд. Али где? Није ми важно јер дубоко у себи знам да ме не може одвести на лоше место. Осећам да је она моја звезда водиља, да ме она у животу нагони на прави пут. Зато је следим ни не питајући где, куда то она иде, јер ми то није ни важно. Само знам да следим њен пут јер је то и мој. Све је тако чудно.

Губим полако њен траг. Не могу да је нађем. Испред мене је нечији гроб. Помислих у себи ту вероватно неко спава. Осећам да ме нешто нагло вуче…

Будим се у грашкама зноја. Са лица ми капљу. Како време одмиче све мање сам свестан да сам све то заправо сањао. Покушавам да се сетим ње. Њеног лица, погледа, гроба на којем почива, свега. Али то ми иде све теже и теже.

Заборавио сам. Како је могуће да могу заборавити такву лепоту? Целу ноћ сам је гледао, слушао. И иако сам покушао данас да се присетим свега, било је узалудно јер као да је сва моја срећа лежала само у том сну. Сан ми је покварила јава. Знате док сањате, нисте ни свесни колика је заправо снага и моћ јаве и природе. Колико је мајци Земљи потребно ипак тог буђења, јутра и сунца и зоре.

И сад се због тога не сећам више ничега! Апсолутно ничега, па чак ни очију оних! Па ипак… негде дубоко у себи надам се и претпостављам да ћемо се поново опет срести, негде тамо… у оном међупростору, међусвету… Поново ће доћи. Поново ће ме одвести у тај магични свет…

Волим сан. У сну сам имао једну лепотицу крај себе. Моју звезду водиљу. Сан ме води њој.

А јава… јава је та која ми је покрива. Покрива ми све њено. Чак и место на којем почива. Не знам где се налази на тој оси стварности. Не знам ни да ли је уопште жива. Па ипак… ипак људи моји постоји нешто јаче од свега, па чак и од сна и јаве. То је моја нада. Моја жеља да је поново видим.

Зато ипак мислим да је она тамо негде. Једног дана ћу пронаћи то место на коме она, верујем спокојно спава.

Да! Сигурно само спава. Или барем можда. Желим да убедим себе у то. Замишљам да спава изван сваког зла јер њена је племенитост толико велика. Она је изван ствари и илузија. Изван мог и сваког безвредног живота. Изнад смртности. Иако јој глас нисам могао чути сигуран сам да је за мене то најлепша мелодија коју ствара чаробна фрула. С њом спава и та њена вечита лепота јер другачије не може бити, пошто је она лепа и у сну, и у смрти.

Што је најважније… Ја мислим да ипак живи и да ће доћи до мене након што се заврши овај сан…

Зато верно понављам у себи: МОЖДА СПАВА, МОЖДА СПАВА, МОЖДА САМО СПАВА ТА МОЈА ЗВЕЗДА ВОДИЉА…

Marko Andrić: NA KAFI SA ŽENOM KOJE MOŽDA I NEMA (Vladislav Petković DIS: "Možda spava")

Neobično visok udar endorfina, serotonina ili neke od tih srećnih tvari, bio je u naglom padu nakon buđenja. Znao sam tek toliko, da sam slušao najdivniju melodiju i u zamagljenom sećanju sam imao neko lepo lice i neke vanredno lepe oči. Dao bih makar jedan bubreg, kada bih bar uspeo da prizovem kompletan san u sećanje, a povratak u san bi bio neprocenjiv! Još bolje bi bilo da se vratim u san i nikad ne izađem iz njega. Želim da znam, da li je u snu bila Nastasja Filipovna ili je to opet ona? Starost i samoća su veoma loša kombinacija!

Prošlo je 40 godina od kada sam je video poslednji put. Mislim da s pravom sumnjam da je njeno lice bilo u mom snu, sumnjam jer me ne napušta sve ove godine. Otišla je u Ameriku, mlada i nesigurna u život, svaki fizički kontakt između nas je nestao. Danas ne znam ni gde je, ni kako je, možda živi samo u mom snu, a možda je negde srećna. Krivo mi je što ne živim u nekom naprednijem vremenu, u kom bi naučnici umeli da reše misterije snova. Da mi kažu, šta želi o mene? Zašto živi u meni, a ne pored mene? Da li je uopšte živa?! Makar da mi putem tog sna javi kako je, šta radi, možda da popijemo neku kafu, ispričamo se.

Joвана Марковић: МОЖДА СПАВА

Уснио сам чудан, диван сан. Нажалост када сам отворио очи нисам могао да се присетим свих детаља тога сна. У сну сам целу ноћ слушао предивну мелодију која је у мени будила осећај спокоја, мирноће. Узалуд сам лежао у кревету покушавајући да се присетим те песме – речи, мелодије, било чега. Али заборавио сам је иако сам је слушао целу ноћ. Сан је био нестварно реалистичан. Уживао сам толико да сам и заборавио да сањам, да све што се дешава уствари се не дешава заправо. Замало и да заборавим да се пробудим. Док сам сањао није ме било брига за стварност, за овоземаљске проблеме, за бриге које ме чекају када отворим очи – једном речју, нисам марио ни за шта. Лежао сам и даље у кревету немоћан да устанем. Полако су ми надолазили ситни детаљи тог чудног сна. Сетио сам се да сам сањао нечије очи, не знам чије и нечије лице, можда неког детета; и цео сан био је проткан некаквим успоменама, сећањима на неке старе, срећније дане. Али ничег више нисам могао да се сетим. Што сам више покушавао, сан је све више бледео и нестајао попут пене, топио се остављајући само наговештаје. Највећи утисак су на мене оставиле те очи, те дивне, тужне, детиње очи. Прогањала ме је слутња, можда су то биле баш оне очи, мени најдраже; можда је то било баш оно лице, мени најлепше. Можда је то била моја драга која је дошла у сну да ме посети, да види шта радим сам и како ми је од кад није ту. Тад ми је синуло! То јесте била она – њене очи, њено лице, њено пролеће. Обузео ме је осећај некадашње љубави, некадашње среће и присетих се пута којим сам пошао за њом у сну. Тај пут којим ме је водила био је наш заједнички пут среће. Јер једино са њом и осетих шта је то права, истинска срећа. Била је невероватно лепа, неукротива. Трчала је, смејала се, изазивала ме – играла се са мном. Сунце је обасјавало њену предивну косу и цвет који је у њој носила. Био сам срећнији него икад. Гледала ме је без речи,а опет њен поглед ми је толико тога рекао, да ме осећа, да је ту уз мене. Било је толико нежности у том погледу. А сад… Ја немам своју драгу. Не чујем јој више глас, заборавио сам и боју тог гласа. Не знам чак ни где је она и како је, не знам место на ком живи или… почива. Да ли живи на јави или само у сну? Само се надам да је срећна где год да је. Можда живи у сну, изнад овог живота, изнад овоземаљских илузија, ствари. Можда је у неком бољем свету, где не постоји зло и проблеми. Можда спава,а са њом и њена невиђена лепота. А можда живи и доћи ће после овог сна, вратиће ми се. Окренуо сам се на другу страну и поново затворио очи. Остало ми је само да мислим на њу и да се надам; можда ће ме посетити поново.

Tamara Bastaja: DUPLA LJUTA (Vladislav Petković DIS: "Pijanstvo")

Samo se nedeljom budim, jer ostalim danima i ne spavam. A i nedeljom se pokajem zbog tog sna. Ako spavam, onda i sanjam. A plašim se sna jebiga. Već dugo nemam nikoga, i već dugo razmišljam kako da se pomiriti sa tim, i već dugo se učim da ne razmišljam. Kada se probudim nedeljom, umijem se i odem tamo gde jedino znam biti. Dupla ljuta i ja se godinama jedino slažemo. Našao sam mir sedeći pored šanka. Svačemu se čovek u kafani nauči. Tu negde oko fajronta, kad već i konobar Miško prestane da mi broji duple ljute, u deset kvadrata, odigra se život. I nema ko neće stati pored samog čoveka za šankom da mu ispriča svoju tugu. Mnogo sam se tuga naslušao ovih godina. Slušao, nikad odgovarao, niti davao savete. Samo slušao i smeškao se, a sve me bolelo. Onda bih odlazio kući, svestan da je nedelja i da mora san doći. A kad bi se probudio, sedeo bi i dugo plakao i žalio. Plakao i žalio samog sebe. Sećam se da je otac govorio Ženo, od ovog će malog nešto biti. I bilo bi, verovatno. Bilo bi da sam se mirio sa činjenicom da Pera, sin Pante mesara, ne zna ni deset slova, ali da ima peticu iz srpskog jer donosi učiteljici krmenadle, a da ja imam trojku ali ne i krmenadle. Bilo bi da sam se mirio sa činjenicom da je Jovan odveo Ninu iza škole na odmoru, a da sam joj ja pisao pesme. Bilo bi da me nisu poslali na Kosovo da ratujem, gledam krv i mrtvu decu, a da komandirov sin nije ostao u Beogradu, jer su mu napisali da je “nesposoban” za vojsku. Bilo bi da me Emilija nije ostavila 35 minuta pred ono Uzimate li Boška Jovanovića za muža, i pobegla sa kumom Nikolom. Bilo bi. Možda. Nešto od mene, moj tata.

Marko Andić: BAJRON I ŠINTERI

Iako već godinama luta ulicama Londona i veoma dobro poznaje sve uličarske trikove za preživljavanje u najsurovijim uslovima, Bajronu se činilo da su ove zime, noći duže nego ikad! Njegovo telo nije više sa lakoćom prelazilo kilometre puta, a još teže bi mu padale vetrovite noći pod otvorenim nebom, gde je bilo kakav zaklon bio vredan, poput toplog doma. Pomišljao je, kako ni London više nije isti kao nekad. Sve teže je bilo pronaći mesto za ljude poput njega, one kojima je ulica jedini dom koji pamte. Neka stara, topla mesta su sada prekrile ogromne, hladne zgrade, ograđene i distancirane od običnog čoveka. U parkovima se sada okupljala neka omladina, kakvu pre nije viđao, puna gneva i prezira, prema svima koji su drugačiji. U njihovom očima i pokretima je video bes, a u njihovom načinu života, koji je počivao na konzumiranju opijata, video je tugu koja ih je pokrećala.

Tumarao je gradom, tražeći kutak u kom će moći da prenoći, ali se gubio, negde između dubokih razmišljanja o modernom društvu i surovog zimskog vetra, koji ga je sekao svojim ledenim oštricama. Kapci su mu se lepili od hladnoće, vid se mutio od gladi i umora, ali je šetnjom uspevao da se odupre ledu, koji je pretio da ga okuje. Najdužu Bajronovu noć ove zime, iznenada je uzurpiralo, jedno malo, veselo stvorenje, koje mu se motalo oko nogu, umalo ga oborivši na zemlju svojom beskonačnom energijom. Bio je to pas, nižeg rasta, dugačke, zlatne, meke kao duša, dlake. Zagrlivši ga, Bajron je osetio toplinu kakvu nikada nije osetio od ljudskog bića. Nije to bila samo fizička toplina, kao što je stvori vatra, ili kakvo ćebe, već je energija ovog stvora stvarala poseban osećaj topline, kakvu ništa fizičko nije moglo zameniti. Od promrzlog, izgubljenog starca, postao je razigrano, srećno dete. Bajron se zagledao u njegove krupne, pomalo na dole zakrivljene oči, pokušavši da dokuči promenu koju je ovo stvorenje napravilo u njemu. U njihovoj dubini je video beskonačno poverenje, razdraganost i lepotu života. Sumnjao je da se nešto, tako čudesno, može svesti pod vrednosti vidljive čoveku, te da u tom biću mora postojati nešto više! Isprepletanih misli, zaspao je na hladnom betonu, ali je osećao samo toplinu ovog malog stvora. Probudila ga je graja i hladan beton, jer malo stvorenje više nije bilo uz njega… Ugledao je kombi i dva momka koja zatvaraju u kavez njegovog toplog prijatelja. Za ove ljude je to bila samo životinja, lutalica bez ogrlice, koju su nemilosrdno zaključali, protivno starčevim molbama i negodovanju. Delovalo mu je kao da ne žele da vide njegove vapaje, molbe, bez ikakvog osvrćanja su odradili posao i otišli. Na ofucanoj jakni je našao par zlatnih dlaka, koje su i narednih dana uspevale da ga zagreju, negde između jave i sna je uspevao da oseti tu toplinu. A onda je zima opet postala hladna, noći su bivale sve duže, poslednji sat je sporo otkucavao za starog samotnjaka.

Božidarka Martić: IGUMANOV SIN (Dragutin Ilić: "Igumanova sen")

Prošlo je pola veka od skandala koji je pogodio celu Hercegovinu. Meni je tada bilo sedam godina, ali sećam se razgovora između oca i komšije Jove, mršavog starca, koji nam je često pomagao oko zemljoradničkih poslova. Iako je bio po prirodi namrgođen, voleo nas je kao svoje.

Tih dana se pričalo o igumanu manastira nedaleko od Livna, dobrodržećeg sredovečnog čoveka, prosede brade i lica kao u mladića – bez ijedne bore. Jedno jutro u manastir došla je devojka sa detetom u naručju za koje je sa uverenjem tvrdila da je ono igumanov sin. Ceo manastir se uznemirio, monasi su se snebivali i krstili.

Dete je imalo krupne, morsko plave oči, baš kao što je imao i iguman. Na njegovom licu videla se neka neopisiva toplina. Sa smeškom na licu promatrao je tim svojim očima monahe koji su se okupili oko njega.

Za to vreme iguman je bio u svojim prostorijama, nije izlazio iz njih već danima. Čuo je neku halabuku kako dopire iz manastirskog dvorišta, prišao prozoru i video okupljene monahe oko devojke koja mu je bila više nego poznata. Brzim hodom uputio se ka hodniku i stepenicama doma. Strčao je u dvorište i raširenih očiju, sa nevericom na licu gledao u dete.

I došlo mu je da zaplače, malo od sreće a malo od tuge. Detetov anđeoski pogled milovao mu je srce, ali načinjen greh ga je istovremeno i razdirao. Prišao je laganim korakom. Monasi su se propinjali na prste, posmatrali su njegova usta koja su se sakupljala. Moglo se videti kako mu se vilica grči.

Posmatrao ga je još nekoliko minuta, a potom uzeo u naručje. Miris detetove kosice napunio mu je nozdrve. Prislonio ga je na grudi i osetio mir kakav nikad nije osetio ni nakon večernje liturgije.

Iste te večeri napustio je manastir i nestao. Meštani kažu da su ga videli kako odlazi u smiraj. Docnije se načulo da se oženio sa tom devojkom i da se zajedno sa njom i sinom odselio u Beograd.

Sanja Veselinović: DAMA O BICIKLISTIMA

Naišao sam na gospođu Vidžu Bahran Šahanaz u malenoj seminarskoj biblioteci Filozofskog fakulteta. Zadubljena u traženje neke signature, nije me isprva ni primetila. Bila je baš onakva kakvu sam je viđao u snovima. Teške crne kose, blage šminke, svedene odeće – prava dama.

„Guma“, rekoh.

Ona diže pogled ka meni i pogleda me kao da sam ludak.

„Pe..dala“, promucah već malo uznemiren.

Crvena tačka između njenih obrva promatrala me je ćuteći.

Naposletku, ona učini pokret rukom, kao da se setila nečega i reče mi s osmehom:

„Ne morate da šifrujete poruke. Znam ko ste. Razgovaraćemo o biciklistima.“

Gospođa Vidžu Bahran Šahanaz, nova profesorica hindi jezika na fakultetu, stavi karton sa znakom „ČAS“ na vrata biblioteke i pokaza mi da sednem. Počeo sam da se znojim.

„Ovde sam da bih vas uputila kako da dođete u Daramsalu“.

„Mene… Zašto bih ja išao tamo?“

„Zato što ste vi pripadnik Male braće evanđeoskih biciklista Ružinog krsta. I vi to znate.“

„Ali meni je oduvek Jung bio draži od Frojda… I ja stvarno volim satove. Naručio sam baš nedavno jedan preko AliExpress-a…“

Image not found

Sat koji sam naručio preko AliExpress-a 3. maja 2017. godine.

„Znam“, reče. „I taj tako ljupki sat je marke „Bobo Bird“, jeste li primetili?“

Nije mi bilo jasno kako ova dama sa crvenom tačkom među očima zna da sam kupio sat te marke kada u snu nismo razgovarali o tome. Još više me je iznenađivalo njeno dobro znanje srpskog jezika.

„Jesam. Ali to ne znači ništa…“

„Znači. Bobo je reč koja dolazi iz španskog jezika i označava osobu glupu, blesavu, sporu u razumevanju. U skladu sa tim, bobo ptice jesu ptice koje su spore, glupe i lake za ubiti. Otuda, nije nimalo čudno što su ovakve ptice povezane sa satovima, i čak vrlo perfidno označene kao marke sata. Onaj ko se oslanja na satove, biva spor, glup i lak za ubiti. Želite li da budete laki za ubiti?“

„Samo sam hteo jeftini ručni…“

„Ništa nije jeftino. U vremenu u kom sve ima svoju cenu, ništa nije jeftino.“

„Ali ja čak i nisam biciklista…“

„Ne morate da znate da vozite biciklo da biste postali Evanđeoski biciklista Ružinog krsta.“

„Svejedno… Nisam vam ja neki avanturista. Od dugog putanja mi bude mučnina, a put do Indije verovatno ne bih ni preživeo.“

„Vi ste odabrani, još pre vašeg rođenja. I nakon vaše smrti vi ćete takođe biti pripadnik Male braće. Vaše opiranje ne vredi.“

Neko pokuca na vrata biblioteke.

„Stave ČAS, a nije čas! Hoću knjigu, ne daju knjigu! Zakasnim s vraćanjem, bolje u majčinu da sam zakasnio!“

Dama se nakašlja na ove neprijatnosti izrečene od strane nekog vrlo nervoznog studenta. Shvatismo da treba da požurimo.

„Videli ste u snu sve… Videli ste blistavu građevinu ispunjenu zaslepljujućom svetlošću. Videli ste katedralu Svetog Duha, hram evanđeoskih biciklista. Treba odmah da krenete na hodočašće u Daramsalu, Kovalski vas već čeka, a hram ćete pohoditi u snovima…“

„Ali…“

„Šta je sad?!“, naljuti se dama na mene.

„Pa, ja sam… ja sam ateista.“

Gospođa Vidžu Bahran Šahanaz me prostreli svojim crvenim okom.

„Nemojte se ljutiti, ja cenim Indiju, tamo se ne jedu krave, a ja ne jedem meso uopšte…“

Gospođa Vidžu ustade i krenu rukom ka meni, nimalo damski. Ustadoh da se odbranim, ali…

(Ostatak rukopisa uništen.)

Јована Марковић: МАЛА И КРЕЛАЦ

Била је то мала варош, позната пре свега по томе да се у њој апсолутно ништа не дешава. Момци и девојке седе по кафићима у центру вароши и гледају ко пролази и како се ко обукао. Сви се већ знају и о свакоме круже разне приче, наравно, свако има неки порок и то сви добро знају. Они који су побегли из вароши, спасли су се, отишли у неки лепши и бољи свет. А ови што су остали измишљају разне приче о побегуљама које произилазе из чисте љубоморе. На пример, Мара што је отишла на Малту да ради као конобарица има неке додатне послове. Одакле јој иначе бунда и пежо 206 цц? Или Влада који је уствари геј и лаже да има ресторан брзе хране у Бечу; Сима који је отишао на брод да ради као спасилац,а уствари спашава усамљене госпође по кабинама, итд. Било је ту разних прича. То се једино и радило- причало. Као у свакој вароши, постојала је лепотица која је била главна тема града. Звали су је Мала. Она кад прошета центром града, све очи су биле упрте у њу, помно су пратили сваки њен корак. Мушкарци су били очарани њеним телом, ходом, ставом,а жене ко жене, нису могле да јој опросте лепоту. О њој се причало највише. Било је ту разних прича, о томе зашто увек шета сама, зашто се није још удала, одакле јој гардероба од најфинијих материјала… Али Мала се није обазирала на те приче, уживала је и трудила се да искористи све што јој живот пружа. Маштала је како ће једног дана отићи из вароши и остварити своје снове-добар посао, богатство и принц на белом коњу. У то време у варош је пристигао нови младић. Био је веома наочит, висок, јаких рамена и зелених очију. У исто време је изгледао опасно, али имао је невин поглед и нежно лице. Главни разлог због ког је дошао је посао. Запослио се као шинтер. Претходни шинтер Маркан је умро под мистериозним околностима. Прича се да га је убио неки зеленаш коме је дуговао паре, али је средио да то изгледа као природна смрт. Међутим, народ није био убеђен у то. Увек би шапутали када би причали о Маркановој смрти, док су неки чак скроз избегавали да помињу Маркана. Странца који је дошао у варош назвали су Крелац. Тај надимак су му дали младићи који су сматрали да је странац био пун себе, уображен и да је уживао пажњу свих девојака у вароши, укључујући и Малу. Иако није показивала, Мала уопште није била равнодушна према Крелцу. Глумила је недодирљиву,али осетила је нешто према том лепом младићу. Можда јој је чак највише привукло пажњу што је деловало да је он према њој потпуно индиферентан. Али, Крелац је имао једну страшну ману – много је волео да пије. Дан није могао да му прође без пар чашица ракије, пар флаша пива, вина уз ручак. А кад попије… Био је веома агресиван, стално би правио проблеме, изазивао туче, разбијао локале. Због тог порока, постепено је пропадао док није постао само сенка некадашњег младића. Једно вече, док је у пијаном стању возио кола, сударио се са другим аутомобилом. Био је тешко рањен и није преживео. За његову смрт сазнало се након пар сати. Цела варош је брујала о томе. „Скроз је пропао, а какав је то младић био!“; „Страшно је рећи, али добио је шта је заслужио.“ Таква и слична мишљења кружила су градом. После пар дана све се стишало,а након пар месеци Крелац је скроз потонуо у заборав. Једино ко и даље пати због његове смрти је Мала. Више ни не шета центром, нико је не виђа. Затворена у четири зида собе, проводи дане гледајући кроз прозор и… плаче. Жали за својим неоствареним сновима, пати што је њен принц из бајке уствари пијана будала и то мртва пијана будала и што је осуђена да до краја живота остане у вароши из које је силно желела да побегне. Е моја Мала, овај пут си стварно лоше одиграла.

Драгана Мијатовић: ПРИЧА О СЛОГИ

Била је то једна дивна породица, посебно мајка која је рано остала удовица, нешто је било чудно у вези са мужевљевом смрћу, говоркало се о томе и о некаквој слози у породици, она је била снажна жена одлучивала је о свим питањима у кући, на пример млађи син је посебно био послушан, те је тако слушао само своју жену, кад је рекла да треба да се одселе, браћа и мајка су рекли сложно не! Најмлађи син је послушао и отишао из куће, иако су се он и мајка веома слагали. Мајка се није наљутила на њих јер је увек била за слогу, па је у слози са још неким од својих синова изазвала несрећу најмлађем сину како би га освестила, заиста га је и онесвестила толико је јако при паду треснуо главом о бетон да је остао без текста, но добро, зато мајке служе да опамете своју децу. Слога је за ову породицу била веома важна, те су се углавном слагали да се уопште не слажу, сви су послушали мајку која је била стуб пордице, али нико не би урадио онако како она каже, често се чинило да говоре истим језиком, међутим најстарији син је причао на италијанском, други је причао на руском, трећи је причао на немачким, а четврти син је ћутао, мислим могли су се они разумети, увек су се разумели да се уопште не разумеју и то је чинило слогу. Када је скочио порез и ту су се слагали да је много, а и слагали су се да нико ништа неће дати. Међутим притисла их је мука, и нису могли да поднесу тај терор и сложили су се да морају платити, а порез је растао и растао, жена најмлађег сина је предлагала да се одселе, биће мањи порез, мајка се слагала да треба да је ућутка, али јој није пошло за руком, јер су се остали синови, који су иначе били послушни сложили да не послушају мајку, јер је порез на толко чланова био огроман и слагали су се да треба да се одселе њих двоје. Временом је тако слога расла, слагали су се да не требају толкио причати, да не требају толико бити сложни, синови су почели одлазити свако на своју страну, један од синова је вукао у десну страну док је ишао, нико није желео да иде са његове десне стране јер би га овај толико одгурао да би ударио у зид неке куће или би пао у неку траву у покушају да га заустави, други син је вуако у лево, људима је било интересантно да гледају како иду њих двојица један крај другог увек у истм правцу један лево други десно, раскрсница им је омиљено место ту би се често разилазили, сваки на своју страну. Заиста, након доста времена, сви се сложише да је порез све већи и већи да они не могу толико да плаћају да је најбоље да пођу на другу страну, мајка се слагала да би свако од њих тебао да остане, али су се они још више слагали да треба отићи. Тако је и било, свако од на своју страну, јадна старица, оста сама, занесена о слоги која је постојала у њеној породици, сећајући се сви срећних времена, како су се сложно решили свакога ко је покушао да наруши мир њиховој породици, свог мужа, комшиницу, снајку у покушају, јадна старица је остала у прошлости и причала као да се некоме обраћа, поједниначно је именовала сваког сина, и причала о породици која је била сложна, срећала се својих синова који су отишли сваки на своју страну, најмлађег који је био послушан, најстаријег који је отишао из земље. Она је и даље причала треба да се слажемо као некад, некад су добро слагали, сада више тога није било, сада су слагали да никада не треба да се виде.

Милица Теслић: ПОСТ НА РЕПИ

Треће године свог боравка у престоници, лајф коуч Јанко био је главна вест у медијима, али до пролећа он је изашао из те приче као победник, и његов живот се наставио устаљеним током на прес-конференцијама, мит аповима, соушл инвентима. Месеци су пролази, некако споро за лето када је требало да буде наиспуњенији, неки новинар би се с времена на време усудио да му постави неко питању у вези са оним повлачењем по медијима, а он је тонуо све дубље у себе, даље од људи. Постајао је особењак коме је требао лајф коуч, и сећао се свог почетка овог узвишеног позива у своме малом селу крај Дунава. Неколицина њих се јављала преко друштвених мрежа, да приупита за хуманитарну помоћ, јер је село годинама оронуло, мештани су кренули ка градовима, а репа коју су муком покушавали да гаје пропадала је из године у годину и ништа је није могло спасити, а која је била изузетно битна за њих јер за време поста она је била једна од основних намирница мештана, а пост је за Јанка представљао важан сегмент модерног живота. Биле су суше, па и поплаве, а држава осигурањем не покрива то уколико није тачно наведено од које временске непогоде се треба бранити. Јанко посла најбоље престоничке хортикултурологе и пољопривредне стручњаке, и даде финансијска средства за израду пластеника, а све њих је предводио млади демијург. Када дођоше у сеоце, затражише најбољу гостинску кућу (јер ту хотела на какве су навикли није било), те се сместише. Вредно су типкали на својим рачунарима, непрестано тражећи бољи домет за своје геџете, дуванећи и тражећи с времена на време по коју боцу вискија. Сви у сеоцету су се чудили њима, њиховом понашању, али су са дивљењем посматрали пластеник који је из дана у дан растао, било је и оних који су говоркали да ће рад престати јер неће бити довољно новца, или да ће се срушити кад се ономад онај један од стручњака насадио на њега и мало га нагнуо на десну страну. Како се ближила сеоска слава, полако радови се приводише крају, и залихе вискија нестајаше. Али пластеник је био величанствен, а од засада репе у њему, селу ће се значајно унапредити инфраструктура. До тог дана извођачи радова напустише село, кренувши назад својим велеградима (после се сазнало да су отишли да раде у иностранство за боље хонораре). А по селу се још говоркало, да су ишли улицом и причали сами са собом, махали и кезили у оне њихове справице, неко је рекао да су једном наручили и неки суши, који нико није знао шта је. Кад се то све свршило, и слава прописно испоштовала, послаше лајф коучу мејл са предлозима шта треба да стоји на етикетама на паковањима за извоз њихове репе. Јанко се веома узнемирио, плашио се, да опет не дође у жижу јавности, и желео је само да се бави својим лајф коучингом, та вест о новом слогану се некако проширило па су га сви меншовали да види њихове предлоге за етикету на репи. Након тога, Јанко се замисли и чврсто одлучи, потом и одговори на мејл да никаква етика није потребна. Једног дана, један зечић дошуња се крај пластеника и пробаше ту величанствену репу, и заиста није јој била потребна никаква етикета, она је била јединствена сама по себи.

Milica Medić: MLAĐANOJ L. D.

Svetom staze svakom druge,
Nekom trnje, nekom svila,
Nekom mlađana joj krila.
Nekog Onaj gore stvori
Vrednog tebe mila, draga,
A meni na izmaku snaga.

Biraj draga kog ti srce ište,
Avaj meni
S jeseni stiže.

Kog prosca takne ti se usnica
Na pijedestal on se diže
Pa da s tobom nebu bude bliže.
Avaj meni,
Al’ na radost nek’ je tebi!

Na radost nek’ je tebi! Šta bih više?
U tu se želju spuste sve nade mi puste
Jer za me nema te divnine,
Te krasote bele.
To su samo želje puste,
Staračkih ganglija mutnine.
Avaj meni, s jeseni!

A što da tužim?
Da sam i ja međ’ đuvegijama dičnim,
Pa da me oko tvoje gledne
Kad preleće preko njina,
Ne bi za me jesen pozna
Stigla, avaj!
Sad mi draga, sve ravnine…
Dok se mlađem petlić diže,
Mene nova bora stiže…
Dok se njemu za te zakiva,
Ekser se na dasci za me prikiva.
Jesen crna meni dođe
Kad kose se tvoje sklone,
Ja starac u nigdnini
Pevam malom:
“Avaj, rode!”
On mi znade za jade slade,
Boli puste.
Jeseni pozna
Tu sam sada,
Avaj meni, s jeseni!

Бранислав Чурчов: РОМАН У ЛОНДОНУ

Поново је помишљао на самоубиство. Пешак, он, то, никад, није био. Јунак, без коња, жив је, као мртав. Од кад је, пре, сто седамдесет, година, напустио, завичај, лутао је, на тој кобили, кад је прешао, натраг, Европом. Једино, што му је, од некадашњег, завичаја, верно, остало. Он је, сад, поново, странац. У Лондону. Кобилу, нажалост, морали су, да продаду, прошле зиме. Боље да ју је убио, њу, – па себе. Розинанта. Енглези кажу, – Росинента. Rocinante. 30 фунти. Such a fine horse, mister! Тако добар коњ, господине! Спасла га је, од Сфинге, ономад, у Египту. Обећао јој је, да ће је, кад нађе запослење, поново, откупити, назад. Розинанта је победила, први пут, на краљичином, хиподрому. Наставила је, да побеђује, и њена вредност, само је, расла. Никада је, зна, неће, откупити. Милион фунти! Добила је, од краљице, титулу. Lady Rocinante.

Како је, лепо, било, кад су се, у прошлој, једној, причи, били, венчали, он и, његова, прекрасна, жена, Јулијана. Која се, свима, допада. Енглези кажу, – Џулиaна. Julianne. Julie, – тепају јој.

Сви се окрећу, за њом, сад, на станици возова. Дошла је, ипак, да га дочека. Роман силази, с једним, другом, у разговору. Она му, сва раздрагана, што га види, скаче, у наручје. Грлу се, на сред, станице, и љубу, три пута, у образ! Енглескиње то, не раде, тако. Дочек је, код њих, хладан. Без нежности. Сви путници им се, около њих, чуде, и нешто шапућу, међу собом.

„Darlig, ово је, Хари Потер.“ Professor Harry Potter. Романов друг прихвата, исто, такав поздрав, од ње. И три пољупца, у образ. Тако се, то, ради, по српски.

„Nice to meet you, Julie!“ Могли би да га посете, једном, у Хогвортсу, каже јој. Ако одлуче, само нека, протрче, кроз онај тамо, стуб, између перона 9 и 10. Нека не брину, чекаће их он, с друге стране. Само нека му, пошаљу сову, почетком следећег, семестра. Предаваће влашку магију. Ако хоће, могао би да им помогне, да среде, своје, проблеме. Зна, да не може, да зачне. Он, само треба да, махне, својим, чаробним, штапићем, и…

„How wonderful!“, узвикнула је Јулијана, очарана, његовим, јуначким, држањем. Роман примећује, то, Харијево, удварање, његовој жени, и претећим, погледом, обећава, му, да ће му, показати, свога, бога. „Calm down, calm down, Roman!“ Смири се, смири се, Романе. Роуман, – тако је, Енглез, изговарао, његово, име. Није мислио, ништа, лоше. И нека размисли, о промени, свог, имена. Оно подсећа, Енглезе, на давну, окупацију, Британије, од Римљана. Енглези су, заиста, толика, злопамтила. Никад неће опростити, свом, Артуру, његовог, оца, који је, силовао, Бритонку.

Пошто је стигао, у стан, са својом, женом, Роман, отвара, писма, пристигла, у, протеклих, месец, дана. Комитет српских, књижевних, ликова, у егзилу, позива га, да се претплати, поново, на, њихов, месечни, часопис.

Пише му, редакција. Није добио, улогу, на кастингу, за нови роман. Траже му да постане авет јунак. Ghost character. У кратким причама. Short story, – кажу, роман је превазиђена форма. Данас се, читају, само, кратке, приче. Тако ће моћи да преживи. Али не, у српској, књижевности. Не на ћирилици. И не, на хартији. Треба да се дигитализује. Има један блог, студентски. Зове се Zing! Тамо има места, за њега. Они примају свакога. Објављују све, и измишљене писце.

Написао је, једну, књигу, о српском, витештву, средњовековном. И, једну, о монастирима. Има и фотографије, тих монастира, у боји. Висока резолуција. ХД, – HD. High-definition, high-resolution photos. Могао би, да их прода, Зорану Милутиновићу, професору. Добио је, од свог пријатеља, његову, мејл, адресу, – z.milutinovic@ucl.ac.uk –, писаће му. Ти монастири, стара су, училишта, исто, колико и енглеска, од којих они, изводе, порекло, својих, првих – университета!

Познаје старе језике. Могао би, да држи, приватне, часове. Даје оглас, да се штампа, у новинама. Зову га, да предаје, у једној, приватној, школи. Стара житија – Деспота Стефана, волео би, он. Вука, кажу, то их занима сад. Вука Ст. Караџића. И његову реформу. Стандардни језик.

У комитету га оптужују да, тајно, чита, дела, штампана, новим, правописом. Он, то, потврђује! Чита, јер га сећају, на стари, књижевни, завичај. Вратио би се, он, на српску, књижевну, сцену, пост-вуковску. Чуо је, од Црвеног крста, да, поново, штампају, сабрана дела, Стеријина. Има и његовог имена, међу малобројним, преживелима.

Грађански рат, за српски језик, однео је, толике странице, у заборав. Он је, дакле, преживео. Јунак, Стеријиног, часа анатомије. The Anatomy Lesson of Dr. Nicolaes Tulp. Видео је, ту, Рембрантову, слику, у Морицовој кући, у Хагу, – The Hague, кажу Енглези, – на дан, бесплатних, посета, музејима, кад је био, једном, на суђењу, у том граду, позван, за сведока. „Не, није Стерија, напао, Бранка, бездушно. Он је, њега, посаветовао, очински. А Бранко је, на њега, ударио! Није Бранко био жртва, Стеријина, него – Вукова! Вукова!“ Сад се, Роман, каје, због тих речи. Против вуковског језика више не би да мрдне, ни малим прстом, прво, зато, што је и он Србин, што је, то, и његова књижевност, иако је из ње изишао… Српски језик је српски, ако постоји – онај, који је жив! А онај, стари, правопис, и писмо, мртви су! Сузе се, за мртвима, узалуд проливају. Христ је за нас, српске књижевне јунаке, кажу, васкрсао. Правописи и књижевни језици, не могу. Па и Христ је, кад је васкрсао, – кажу, био промењен.

„Роми, драги, Роми! Докле ћете разбијати главу око тога, што је прошло? Ви сте и даље млад, пост-модеран, јунак! Имате сваку прилику за успех! Само превазиђите границе, свих тих, расправа, политике језика, и играјте се, играјте се, Роми!“ Узбуђено га је, охрабривала, његова, драга, жена, Јулијана – да распламса, у себи, онај пламен, у њему, у који се, она, била заљубила, у Егитпу. А у себи, она осећа – зна – да ће се, он, ускоро, сасвим, охладити, заувек, без знања да, са његовим, гаснућем, у њеној утроби, тек, почиње да тиња, и разгорева се, један, пламичак, који је, он, у њој, зачео.

Николина Зекоња: ЦИЦА

У једној гарсоњерици седела је Доста. Њене грахорасте очи лепо су се слагале са старом поцепаном сукњом коју је носила. Пред њом мало напред пред столом стајала је Цица. Од како ју је нашла малу од килу и шесто грама,сву краставу и одбачену као тринаесто прасе, Доста је пази као очи у глави.

Воли Доста своју Цицу и ужину с њоме полови.

– Добро се ти Цицо, наруцај. Руцај,сејо колко ти душа подноси.

Де,де узми мало куруза. Нијеси ништа појела. Дедер,дедер…

Доста је већ годинама сама живела и већ јој доста би дубоке страховите тишине. У тихим ноћима Доста и Цица спавале би мирно као слатко дете када га мати подоји и уљуља.

– Цицо,ајде лези. Ајде леги,леги.

Говори јој Доста док је нежно мази по коленици,а од среће све трепти и прелива се.

Дајана Дујаковић: ЦРНОПРСТА (Гроздана Олујић: "Златопрста")

Девојчицу, нађену у мочвари, нико није желео да прими у свој дом. На први поглед је изгледала сувише оскрнављено и застрашујуће. Својим крупним, црним очима је гледала у људе који су пролазили, застајали и чудили се њеном лицу прекривеном блатом и крастама. При погледу на измршављено биће, људи су измицали, док је она пружала своје блатњаве руке ка њима.

А онда, задеси се ту једна старица, која се сажали над девојчицом, узе је у своје наручије и однесе је кући. Девојчица се склупча међу старициним рукама, ослушкујући мрмљање окупљених људи.

„Откуд девојчица у мочвари? Да није уклета принцеза? С неба пала? Или кћи ђавола?“, питали су се окупљени људи.

„Вештичија кћи!“, рекао би један старац.

„Вилински изрод!“, додао би други.

Али старица не придаде значај речима доконих људи. Настави својим путем, имавши на уму да што пре окупа, нахрани и утопли девојчицу.

Како године протичу, девојчица је расла и постајала све лепша, са необичним сјајем у црним очима, али јој преко усана не пређе ниједна реч, нити је умела бар један корак да начини. Ћутала је девојчица, не желећи ни да прохода, секирајући старицу.

Старица одлучи после неког времена да почне учити девојчицу женским занатима, не би ли од тога имала за хлеба једног дана када старице више не буде. Мало по мало, девојчица прохода и покаже таленат на вретену. Старица устукну од среће када угледа како девојчица вешто руководи вретеном, те се осети поносном и захвалном што се то мало створење из мочваре ипак не показа као вештичија кћи.

Брзина којом је девојчица учила, збуни старицу. Показала се као изузетно вешта и способна, а тако млада. Учини се тада старици да је ипак нешто чудно са девојчицом, да су суседи и сељани били у праву. Девјчица показа способности које ни старица за живота није могла да усвоји, али убрзо и превали неколико речи преко усана, што старицу још више усрећи. Тако, она ситна девојчица, постаде права девојка, али исувише трапава.

Није се кретала више него што је морала, а чак и кад би пошла на појило, девојка би направила само неколико корака и одмах пала. Ни са могућношћу причања се није добро сналазила. Чинило се старици да девојка из мочваре никада неће постати као остале сеоске девојке.

Једног дана, забринуто посматраше старица девојку како преде вуну. Бринула ју је девојчина трапавост и потешкоће у говору, али је све то у сенку бацало њено умеће на вретену. Тако, угледа старица како девојка вешто ствара одевне предмете, лепих облика и разних величина. Задиви старицу девојчино умеће, али осети нелагоду у трбуху. Али настави старица да посматра девојчине прсте десне руке како лаганим окретањем намотавају испредене нити.

Убрзо се девојчицин занат прочу, те су људи из даљина долазили како би набављали себи одевне предмете од вуне, које ће користити у току зиме. Старица и девојка се обогатише, могле су да живе изузетно удобно и срећно. Можда би тако и остало да се једног дана не појави по вуни танки црни слој, који је наружио девојчин рад.

Старица усткну, ухвати девојчицу за десну руку, те примети црнило на њеним прстима. Присети се тада старица свих оних бабских прича о вретену, те схвати о чему је реч. Окретање вретена има моћ да упреде и спута зле духове, али се ти зли духови преносе на оног ко затим руководи вретеном. Тако старица поче да верује да су се у девојчине прсте настанили зли духови, и ухвати се за главу од муке.

Пре него што је било шта успела да предузме, прочу се по селу црнило на девојчициним прстима десне руке, те је прозваше Црнопрстом. Лош глас доспе и до саме Владарке Мрачних шума, на чијој територији је лежало њихово село, и владарка посла своје најхрабрије војнике да заробе и баце у заточеништво Црнопрсту, док се не пронађе начин за њено спасење.

Црнопрста покуша да побегне, али на крају је ухватише и одведоше у Мрачне дворе. Владарка по својој природи беше сурова жена, склона мрачним подухватима. Тако запосли Црнопрсту да везе најлепшу вуну, коју ће само она у читавом краљевству носити, осећајући страхопоштовање према црним траговима на њој. Владарка је веровала да сами зли духови остављају поруке по вуни о њеној дуговечности и посебности, те ништа није предузимала како би Црнопрсту избавила из те несреће.

Зароби владарка једног дана у Мрачну кулу, заједно са Црнопрстом, Овчара чије стадо је било широко познато по овцама најмекше вуне. Овчар је био присиљен да пристане да поклони тридесет и две најлепше овце, које би биле заклане, а њихова вуна дата Црнопстој.

Док су преговори трајали, овчар угледа црну сенку како се шири из вретена док се окреће. Устукну овчар, сруши оближњу кутију овчије вуне, те привуче на себе девојчин поглед. Она сенка нестаде чим се вретено заустави, а девојчин тужан поглед паде на овчарево препаднуто лице.

Младић ухвати вретено, спусти га на земљу, затим провали врата Мрачне куле, песницама онеспособи чуваре, те однесе вретено и на таван, те коначно пљуну. Затим се врати до Црнопрсте која је чекала преплашено, те јој рече да и он уради исто.

Примети девојка искреност у његовим очима, те га послуша. Понови исту радњу, уз потешкоће око кретања, врати се у кулу и поче да посматра како црнило са њених прстију десне руке нестаје.

Ронећи сузе од радости, загрли Овчара. Осети он њену топлоту, те се насмеје. Црнопрста осети љубавни убод у грудима, те схвати да са њим жели да проведе остатак свог живота.

Али баш тада, нагрнуше на врата чувари, раставише двоје заљубљених. Црнопрсту заточише у најмрачнију тамницу, по наређењу Владарке која се разјарила када је схватила да девојчица више није обележена злим духовима. Овчара су погубили после два свитања, осудивши га за издају. И Црнопрста је чекала своју смрт, али ју је више болела помисао да њега више нема. То је била њена смрт.

Оставши сама у свом мраку, једно јутро девојку изда срце од туге и паде мртва на камени под тамнице. Тишина је испунила тамницу, чинећи стражаре збуњене и уплашене овим неочекиваним догађајем, а цело небо је прекрио јасно видљив црни траг, водећи ка крупној, чудној и усамљеној звезди на западној страни неба.

У рану зиму, када дани постају хладни и кратки, тај црни траг на небу постаје јасно видљив. Прича о Црнопрстој и Овчару је допутовала и у најудаљеније делове земље Мрачних шума. Гледајући ка небу са тугом у очима, становници ове земље шапућу да Црнопрста по небу и даље врши прело, и лута по бездану у потрази за својом љубави.

Драгана Богојевац: ПЕТЛА ТВОГА ДА НИЈЕ

Петла твога да није
не би било крутости
у нашем малом крају!

Технике твоје да није
вртешка би стојала право
и очи никад не би прогледале!

Гамета твога да није
зигот не би никад
преко међе преш’о!

Каубојке да није,
мор’о би те doggy гледат
зато живео нам бите!

Елизабета Фејеш: МЕШАНЦИ ПО КРВИ ("Нечиста крв")

Ах туге ли големе! Врањем кружи познато упозорење: ПАЗИТЕ СЕ МЕШАНАЦА ПО КРВИ!

Улицом шеће младо и гордо девојче познато под именом Сташка. Сташка сине казах ти да ти не ваља што толико млого шећеш сама. Сине како ћемо си се избавити од те твоје големе лепоте? Леле мајко опет ти и твоја мудтровања! Што ћу си? Нисам си ја крива што си ме овако убаву родила! Не брини, неће ми ниједно момче радити зло. Сташко, дете, немој да си толико сигурна у то што велиш. Ти си тако убаво девојче да може свако да ашикне за тобом! Не сећаш ли се кад је ономад и твој татко казо да си толико убава да би и он мого мрети од твоје лепоте само да ти није татко? Добро мамо, више нећу! Победила си! Отрча Сташка у собу. Осећала је тихо подрхтавање свог тела и неку језу. Размишљала је о ономе што јој је мајка рекла. Да ли би стварно и њен отац могао да се заљуби у њу? Да ли би он њој могао да се допадне као мушкарац? Имао је тако снажне црте лица и да… мора се признати да је био згодан. Али не! Не то није могуће! Сташко дете, што ти пада на памет! Па у Врање још није било таквих обичаја! Не. Не смеш о томе размишљати! У Врање је до сада само један обичај заступљен: а то је да кад се младо девојче уда прво младожењин отац мора да је испроба. Тако да је прва ноћ резервисана само за младожењиног оца! Знаш и сама да то и тебе чека и да је то у Врање сасвим нормалан и пристојан обичај! Такође се практикује још увек и дан данас да се девојке продају за новац. Према томе, шта очекујеш сад и ти? Шта би? Ионако има већ доста лепих обичаја, милина их је практиковати, а сад би ти да додаш још један нови? Не, не може, биће их превише! Задовољи се са већ постојећим огрешењима и дивним инцестима. У Врање се то што свекар први буде са младом, није сматрало грехом! То је за похвалу! После дете које се роди не знаш јел син или брат младожењин, али то сад није важно! Тако не настају мешанци по крви! Тако настају само оне најчистије крви, провиде се од своје црнине! Пардон, мислили смо рећи од белине! Чисти су то људи, ти Врањани, чисти и бистри ко суза! Једног дана је доша’ један ефенди господин да проси Сташку за велики мираз. Велику своту новца тачније! Као и сваки свекар морао је прво добро одмерити своју будућу снају онако чисто одокативно! Тражио јој је да се окреће, увија, да му пева, игра, покаже колена, груди. Кад је добро проверио њен квалитет, одлучио се да је осредње добра и да ће је ипак узети свом сину Дану. Сад се само чекало да Сташкин отац пристане. Њему се стегло нешто у грлу. Осетио је велику љубомору, али не гледајући Сташку узео је паре, које кад је угледао притом, очи му се зацаклише, засеваше као две муње, и пристао.

Сташка и отац су од малена имали посебан однос. То је био специфичан однос, пун блискости, нежности и претераног изражавања емоција и излива топлих осећања. Ефенди Неле је имао посебно резервисане часове само за мажење са својом милом ћерком!

Сташка је дуго плакала кад су је одвели. Жалила је највише што је отац не гледа и што ће бити са другим мушкарцима, удаљена од свог вољеног татка.

Дошао је и тај дан. Велика свадба. Лумповало се цели дан, до касно у ноћ. Кад су сви гости отишли дошао је господин ефенди свекар и вако рекао своме сину: Драги сине, драги брацо мој, ништа се ти не брини! Твој татко или братко ће теби проверити да ли је ова мома невина и достојна тебе. После ће ти твој тата – братко све детаљно испричати. Каква нам је млада снаша у кревету и да ли те је достојна. Хвала ти драги тајо – брајо, још му се захваљивао брат – син.

Свекар посрну на јадну уплашену снаху. Она као да га помало одгуривала, али је уствари дрхтала од узбуђења и осмехивала се и поскакивала од радости и среће. Па није шала хеј! То је највећа част у Врање: бити жена и свекра и мужа истовремено! Додиривао је свекар и свлачио хањину. Руке увлачио под одећу и кидао јој…

Али одједном, стаде… Мрачно лице појави се пред њим! То је било лице ефенди Нелета! На њему се јасно видело да је цркавао и скапавао од љубоморе, толико да му је цурила пена на уста! Церио се и смејао лудачки кад је видео његову вољену Сташку полуголу. Усудио си се да ми дираш ћеру! Е сад ћеш ми платити главом за то! Извади из појаса нож и потегну. Крв је капала на Сташку и њено полуголо тело. Тако наста права правцата трагикомедија!

Сташка је потрчала свом таји у загрљај! Јаој тајо мој! Куку дете, што сам урадио због те твоје големе лепоте? Нека тајо, ја сам свакако само твоја! Мало ме је само испипао ефенди свекар, али све остало је твоје тајо! Узми!

И тако је он оверио своју драгу и вољену ћеру. Убрзо она роди дете за које није знала да ли јој је сестра или само ћера па је звала секо – ћеро. Причала јој је и учила је о врањанским обичајима и пожелела јој је да доживи исто што и њена мајка, као да је то нешто сасвим нормално! Живела је мало са својим оцем, мало са мужем истовремено у једној мешовитој породици и није се стидела тога. Имала је два мушкарца које је обожавала поред себе. Зар може бити богатија?!

Врањани су се кад су сазнали за све то, згражавали од гађења и ужасавали! Избегавали су их као да су шугави или да болују од куге! Зато су ставили плакат с натписом ПАЗИТЕ СЕ МЕШАНАЦА ПО КРВИ, како су називали Нелетову породицу. Куку! Па то још у Врање није било! Отац са својом ћерком, ју срамота! Нормално је да свекар то ради са снајом, али отац са ћерком! Па срамота какве још није било у Врање! Говорили су.

Ето драги моји, шта још да вам кажем, осим не би ме зачудило да Врањани ускоро усвоје и овај нови закон с обзиром на оне претходне глупости. Начух да се већ пише петиција управо од тих који се праве толико фини да се прихвати и легитимише то ново обичајно правило. И онда кад је све то што се до сада дешавало у Врању Врањанима било нормално, зашто не би и ово? Ја им саветујем да одмах потпишу да су за усвајање тог новог закона. Зашто да не! Ионако се у ово данашње, а чини ми се и оно прошло не зна шта је нормално, а шта не, а човек се временом на све некако навикне! Зашто би се онда појавио неко ко би се супрпротставио оваквим гадостима иако је свестан њих? Зар не? Боље му је да ћути и да се привикне. Јер наспрам неких још већих гадости, ово је само ситница! Славите Врањани свој благословени живот! Славите, јер ви још и нисте тако грешни у односу на остале. Славите ви мешанци по крви што ћете увек имати наследника који ће брижно наставити и очувати ту вашу сјајну традицију, ако не и измислити још већу глупост! Славите!

Зорица Станојевић: БОЛ ЗА ЛУДОСТ

Бол за лудост

Кућа хаџи Натераног На Женидбу. Све је окићено иконама из Јерусалима, соба препуна ћилима и кандила. Поред прозора стоји икона и свеће. На столу су извезене мараме. У соби се шета хаџи Натеран На Женидбу, са њим је Кестена која му пева.

Хаџи Натеран На Женидбу(видно нерасположен, обузет тешком сетом ): Ах, Кестен’, ах… Мој брат срећу да не види, што ме удоми, што ме ожени, што ме зароби! Голема је моја туга, Кестен’, крај гу нема одавде до Стамбол! Беше моје, беше моје… Ех, та моја бол за лудост… Бол за лудост да ми појеш, Кестен’, бол за лудост… Голема је моја туга! Како мајка сина имала, млого гу волела, све му давала… А син беше болан, болан и срећу неје спознава…

Кестена(пева):

Мајка сина у кући родила,
Млого му пара давала,
Син беше болан, болан,
Никад му доста не беше,
Он искаше, искаше: „Још!“

Хаџи Натеран На Женидбу(изненађен): Море, неје то, Кестен’… Ону моју песну да ми појеш… Оно, Кестен’, оно, бол за лудост, бол за лудост… Голема је моја туга, одавде до Стамбол!

Кестена(пева):

Хаџи Арса девојку удава,
Мени је не дава, не дава!
Татко гу казује лошо за ме:
„Он, ћерко, није делија, није,
Он је, ћерко, мазлија, маза,
Мајка га медом ранила, ћерко,
Слаткијем медом, слађим шећером,
а он искаше љуту раћију!
Нити траву коси, јок!
Нит ‘оће воду да носи!
Само да пије, да пије,
дертови да си разбије!
Вели, туга му је голема,
Бол за лудост се вика.“

Aleksa Ninčić: PRIČA O DILERU SIMANU (Ivo Andrić)

 Sedeo je na klupi, pušio cigaretu i sa nevericom posmatrao klince iz kraja, kako sa puno žara i zadovoljstva lome crvenom ciglom lobanju nastradale mačke pored puta. Iživljavali se nad njom.

Siman Vasković hladi znojavo čelo u parku, upeklo je podnevno sunce. Čekao je u hladu svog gazdu, da mu preda njegov deo od zarade. Siman je sitni diler lakih droga, sinoć je šetao gradom, ulazio u diskoteke i prodavao robu.

Njegov šef, i nabavljač Ibraga Kološ došao je prošle godine iz Novog Pazara u Novi Sad, vrlo brzo je pronašao sitne delivente i mangupe iz kraja i uzeo ih samo za sebe. Među njima je i mladi Siman. Izbačen iz škole zbog izazivanja nekoliko neprihvatljivih problema. Ibraga je njemu najviše verovao, jer je njega prvog primetio po dolasku u Novi Sad, do sad nikad nisu imali rasprave i uvek se držao dogovora.

Siman ima i petlju da se potuče kada je to bilo neophodno, prgave je naravi i lavljeg srca. Došao je malo ranije na dogovoreno mesto. Zarada je po njegovoj prostoj proceni sinoć bila veća u odnosu na predhodne vikende, kada je više bežao od policije nego što je uspeo bilo šta da proda. Sada, kada je uradio više od očekivanog, tražiće od Ibrage veći procenat, kao nagradu. Za ovih predhodnih godinu dana nikad mu nije tražio više od dogovorenog, nikad ranije nije razmišljao puno o procentima, bio je veran Ibragin pomoćnik.

Iza ugla izlazi crni Audi, sa novopazarskim tablicama. Siman ne ustaje, gazdu će sačekati na klupi, prkosno. Auto se zaustavlja i sa zadnjih vrata spušta se prozor, Ibraga skida crne naočare sa nosa i sa ispitivačkim pogledom posmatra Simana. Ovaj je i dalje na klupi.

– Priđi Simane, što ti je?

– Neka, dobro se čujemo.

Nije mogao Ibraga da ostane dugo u čudu, pa je izašao iz kola.

– Nešto nije u redu mali?

– Dobar je profit od sinoć, mnogo veći nego pre.

– To je super, zato ne možeš da ustaneš?

– Tražim veći procenat, zaslužio sam.

– Procenat se ne mijenja. Ako zaradiš više, veća će suma ostati tebi.

– Jure me panduri, uhapsiće me kad tad.

– Iz ćuze te vadim ja, to je moja briga mali.

– Od tebe ne tražim da me vadiš iz ćuze, nego da me platiš bolje, to je sve.

– Procenat je više nego dobar, jedna trećina ide meni.

– Jedna petina!

– Počeo si se cenkat’ mali. Idem sad kod mene u kafić. Do pet te čekam tamo, sa jednom trećinom. Jasno? Mlad si, najebaćeš.

Siman je ćutao i hrabro gledao Ibragu, dok ovaj nije ušao u kola. Nije imao nameru da mu preda jednu trećinu. Ko ga jebe. Do pet časova ostalo je nekoliko sati, ali Siman je bio tvrde glave, nije se micao od svoje namere.

Sutrašnji dan je počeo drugačije, probudio se tek oko ručka, miris zagorele musake lako ga diže iz kreveta. Kuc-kuc. Na vratima ga čekaju dva policajca, dobar i loš, klasični likovi iz neke komedije.

Obuci se Simane, ideš sa nama. Majka sa suzama isprati sina u lisicama. Komšije krišom zevaju u špijunke, Je l’ to Milenin sin? Jeste, on je, sve su videli, sve su čuli što ih je zanimalo. U stanici ga čeka inspektor Cekić. Razgovor je tekao tipičnom procedurom. Obavešten je zašto je tu, i zašto će odgovarati. Siman više nije maloletan, neće više biti blagi kao ranijih godina, znao je to dobro. Mali, stolni ventilator, šiba mu hladan vetar u lice.

Nije vredelo kada se Siman branio, da ne zna zašto je doveden u stanicu. Drogu ne prodajem, kunem se! Inspektor Cekić je klimao glavom, jer, tu je priču čuo stotinu puta, slušaće je još hiljadu. Dok je Siman pisao objašnjenje šta je radio predhodnih nedelju dana u kasnim večernjim satima. Cekić je tiho, onako kroz zube rekao:
– Kad bi se ti držao dogovora, sve bi bilo u redu. Neće te izvući.

12. PASTIŠ + NOVI NASLOV

Ovoga puta ćemo naše igre na temu obrade književnih predložaka začiniti još jednim elementom: pastišem, odnosno verodostojnim oponašanjem stila pisanja. Kao i uvek, za početak ćete odabrate poznati roman srpske književnosti koji će vam predstavljati građu za, pre svega, oponašanje stila pisanja određenog autora. Međutim, kako bismo se i dalje bavili kreativnom obnovom postojećih tekstova, delu koje pastiširate prvo morate delimično izmeniti naslov, pa tek onda pisati priču koja bi takvom naslovu odgovarala – uz, ponavljamo, obavezno oponašanje stila!

Navešćemo nekoliko primera tih delimičnih izmena naslova i novih semantičkih polja koje bi te promene izazvale:
SEOBE: Deobe, Krezobe
DERVIŠ I SMRT: Derbi i smrt, Derviš i krst
SANTA MARIA DELLA SALUTE: Santa Mania
TRAVNIČKA HRONIKA: Hronika trave (marihuane)

Alternativno: kao predloške možete uzeti priče iz savremenih antologija NA TRAGU (antologija srpske krimi priče) ili ČAROBNA ŠUMA (antologija srpske erotske priče). Postupak ostaje isti: odaberete delo, izmenite mu naslov, pišete priču koja bi odgovarala tom naslovu (likovi i motivi iz originalnog dela se ne moraju pojavljivati u vašem tekstu), ali oponašajući stil autora originalne priče. Zadatak je tako ujedno i stilska vežba, ali još jedan u nizu naših zadataka kojima treniramo vaše intertekstualne sposobnosti oblikovanja već postojećih književnih dela.

Драгана Богојевац: КОЛИКО ДУГО ОВО НАШЕ ТРАЈЕ? (Балкански шпијун 2)

– Илија Чворовић после дужег времена постаје радикал; оснива своју странку;
– Постаје први српски антиглобалиста; пар пута га хапсе и приводе због превише ангажованости на друштвеним мрежама;
– Жена Даница,у зависности од примања (материјалних ствари) је у добрим односима с мужем, а понекад одлази од куће;
– Ћерка Даница одлази у бели свет, бежи од родитеља; понекад осећа тескобу када мисли о Србији, можда и стид..запад сматра идеалом – сунце тамо јаче сија, и жеље се брже остварују; али како стари све јој Србија више фали!
– Фамозна Винча замењена је за Ирак;
– Илија издаје своју прву књигу: “Балканска правила, Балкански ратови, све Балканско, само су будале светске! “
– Информер, Пинк, Студио Б, Курир, пишу о Илији Чворовићу као издајнику, швалеру, шпијуну, лопову.. и првом издању књиге;
– Књига постаје центар приче; читају је сви; од чобанина до политичара;
– Илија Чворовић диже хајку против власти; буди се успавани народ; дижу се радници, студенти устају на ноге, војска креће у акцију, и младо и старо салутира господину Чворовићу;
– Чланак из новина – КО ЈЕ Илија Чворовић? Будала или пророк?

Говор И.Ч. са протеста :

Ми морамо почети да размишљамо да имамо овде све што нам треба. Ми имамо своју земљу, државу која се зове Србија, ми смо јој дали име, наши прадедови ослободили. Имамо сунце, имамо воду, имамо природне ресурсе. Онај хосенфефер, онај чаробни састојак који нама недостаје је спремност да останемо и да се боримо. Ја сам тога свестан, али сам пречесто усамљен. Људи пробудите се!Кад немамо ништа, кад нас оставе без ичега као што су нас оставили, онда треба да будемо делотворни. Ја сам пример за то! Да је делотворно је доказ и што сам ја – који је био на власти, имао странку, водио доста значајну установу, имао доста велики пролаз у старе медије – на крају све то изгубио и остао само на интернет активизму. Значи нисам имао ни политички активизам, ни приступ медијима, само Јутјубу, Фејсбуку и Твитеру. И испоставило се да мене због тога хапсе и ућуткују. Доста је више, доста!Није ствар у подршци, ствар је у томе да ли ми имамо било каква права. Ишао бих и корак даље – да ли ми уопште постојимо као људи? Знате како, бити радикалан у борби за правду није мана. Бити умерен према неправди није врлина. Тражити објективност између добра и зла, то није знак карактера.Чуо сам да сам медиокритет, глуп, необразован, егоиста, педер, издајник, недавно сам чуо и да имам швалерку.. У ствари, ја сам један од најгорих људи у Србији. Државни непријатељ број један, монструм, чудовиште, ђаво. Ето – то добијаш кад говориш а треба да ћутиш. Зато вам кажем, ајмо, ајмо, устајте!

После 5 година Србија стаје на ноге, враћа се младост, буди се зора и СУНЦЕ ПОЧИЊЕ ЈАЧЕ ДА СИЈА И ГРЕЈЕ ОВАЈ НАРОД!

Zorana Karolić: POP HALA I POP KESA

Dva dobra prijatelja, dva markantna gospodina, otac Ben i otac Ričard, vodili su ugledan i otmen život u srcu Njujorka. Njihove dve ćerke, Melisa i Džulija bile su jako dobre prijateljice, od ranog detinjstva. Zajedno su izlazile, često spavale jedna kod druge, međusobno se pomagale, bile su kao rođene sestre, činilo se da njihovo prijateljstvo ništa ne može da naruši. Ali samo je tako izgledalo… Sve dok se jednog dana, u njihov blok nije doselio mlad, visok, zgodan profesor Džordž. Tada kreće ljubomora, zavist, netrpeljivost između dve najbolje prijateljice. Džordž je bio u jako dobrim odnosima sa njihovim očevima. Često je dolazio na ručak kod oca Bena i Ričarda i sticajem okolnosti upoznao je njihove mlade, lepe ćerke, Melisu i Džuliju. Kao muškarac Džordž nije mogao da ne primeti njihovu mladost, lepotu, naivnost, za njega su one bile još jedan trofej koji je morao da osvoji. Vremenom je počeo da se zbližava sa njima. Pošto je preko radnih dana radio u školi, vikendom je nalazio vremena za njih. Subotom bi se vidjao sa Melisom, nedeljom sa Džulijom, ponekad bi i obrnuo svoj prebukirani raspored, a kući je sve češće odlazio. Melisa i Džulija nisu znale da se Džordž paralelno vidja sa obe, a on kao već iskusan šarmantan i slatkorečiv lovac, vešto je to sakrivao. Melisa je bila razmažena, sebična i pomalo izveštačena devojka, svesna svojih atributa, željna pažnje, dok je Džulija njena sušta suprotnost. Romantična sanjalica, sa verom u pravu ljubav, Džulija kao ni Melisa, nije mogla ni da nasluti šta se dešava iza njihovih ledja. Imale su sjajne planove za budućnost, budućnost sa Džordžom ali jedna drugoj ništa nisu govorile. I dalje su se one družile, ali sada ne tako često. Džordž ih je svojim pričama opčinio i vešto doveo do toga da se njihovo prijateljstvo polako ali sigurno raspadne. Ali, kao što to obično biva, probirač naidje na otirač.

Bilo je to nedeljno popodne, dan predodređen za odmor. Džordžu stiže anonimna pošiljka u kome piše da je njegova verenica u Vašingtonu teško bolesna, i da bi trebalo da je poseti. Kako je istinu teško sakriti, sticajem okolnosti Melisa i Džulija saznaju za verenicu, i tu kreće rasulo. Tada saznaju i da je vodio paralelnu vezu sa obema, što ih dovodi do ludila. Ne mogavši da se izvuče iz sopstvene mreže, nije mu preostalo ništa drugo, nego da prizna sve. Sledeceg dana, Džordž se vratio u Vašington, a Melisa i Džulija ostaju da pate u svojoj samoći. Melisa, razmažena i živčana, toliku bol i izdaju nije mogla da istrpi, pa je popila preveliku dozu tableta za spavanje, čime je sebi okončala život. A Džulija, od sve te tuge, i razočaranosti u ljubav, u prijateljstvo, odluta daleko svojim mislima iz ove stvarnosti, u neki drugi svet.

Анђелка Шојић: ЕКРАНИЗАЦИЈА ДЕЛА - "ЉУДИ ГОВОРЕ"

Image not found

У данашњој емисији откривамо: Шта се деси када људи заиста проговоре о својим осећањима?

Данас смо имали прилику да попричамо са славним режисером Миланом Грбићем који нам је ексклузивно отрио најновије детаље са снимања новог филма „Људи говоре 2“. Први део филма је рађен по књизи Растка Петровића „Људи говоре“. Гледаоци са нестрпљењем очекују други део који у биоскопима можете видете од 16. маја. А само за нашу емисију господин Милан нам је открио једну сцену из филма.

Сценарио – филм „Људи говоре 2“, сцена 55

(Сцена се дешава више села. Младић чека девојку код једне маслине и замишљено гледа у језеро које се на месечини пресијава.)
Image not found

ИВОНА: Пипо, Пипо. Јеси ли то ти? (Девојка шапуће тихо и нежним гласом дозива младића који се трже и окрете ка њој.)

ПИПО: Ја сам, дођи! Седи до мене. Види како је вечерас лепо језеро.

ИВОНА: Видим. А што си се ти тако замислио?

ПИПО: Знаш, размишљао сам о свему ономе о чему смо причали.

ИВОНА: И, шта си смислио?

ПИПО: Ма ја сам ти намерео да ми бежимо. Нема нам друге.

ИВОНА: Ијуу, па има да пукне брука.

ПИПО: (Рече младић љутито) Нека пукне, па баш ме и брига за то!

ИВОНА: А шта ће рећи твој отац на то, жена, деца, моји? Шта ће рећи људи?

ПИПО: Ма шта ме па и за то брига! Ако се волимо ти ћеш побећи са мном, а ако не, ради шта ти је воља… Ја знам да овако више не иде.

ИВОНА: Али, али, ако побегнемо сад, да ли ћемо се икад вратити поново на острво?

ПИПО: Не знам, нисам о томе размишљао. Можда, некад, кад се слегне прашина. Ма људи имају своје бриге. Заборавиће се то брзо, веруј ми.

ИВОНА: (Дубоко уздахну) Морам о свему овом да размислим. Није то мала ствар.

ПИПО: Размишљала, не размишљала дође ти на исто. Назад нема. Проговорио сам, а речи се повући не могу. Волимо се, зар не?

ИВОНА: Па волимо се, али…

ПИПО: Нема али, нема сад оклевања. Ја сам спремам све да оставим због тебе, да ли си и ти спремна на жртвовање зарад наше љубави?

(Одговор би био сувишан. Младић и девојка се погледаше и без речи осташе још неко време да посматрају језеро, које је заисто баш то вече било величанствено.)

Крај сцене

Да ли ће Ивона успети да преброди емотивну препреку и крене путем љубави видећете на премијери филма. А до тада гледајте Exkluziv и уживајте уз нашу емисију.

Данас су за Вас извештавали

Каранфилка Божић и Иван Панић

Anđelka Aćimović: SAVREMENA PERCEPCIJA KOSOVSKOG BOJA

Uoči presudnog udarca „prsa u prsa“, Srbi su se već unapred opredelili za „Carstvo nebesko“, dok su Turci pomoću hodža i raznoraznih drugih savetnika smišljali plan kako da se dugovečno reše Srba, jer su oni poput guštera, uvek pronađu način da se regenerišu i samo se kote i kote. Jednoga dana, stadoše se Murat i ostale alije nadgledati nad tepsijom punom vode, kad u tepsiji ugledaše sivog gavrana sa zavežljajem u kljunu. Pade zavežljaj i voda se rasu alijama u lica. Kad, ono, međutim, imaše šta videti. Bilo je to malo i vulvasto stvorenje, vrlo umilno i rupičasto. Bio je to Zlatoruni potpičak. Predstavi im se dlakavi mališa i iznese svoju kratku biografiju. On je poslat „sa one strane“, poreklom iz najmračnijih delova gore zelene. Poslat je da Srbima bude sredstvo užitka i zaštita od trbavljenja, „mali dlakavi prijatelj“, no, on će zapravo smanjiti natalitet nakon goropadnog mortaliteta nakon Kosovskog boja. Obradova se Murat i posla Zlatorunog potpička Srbima.

I tako, pade Zlatoruni potpičak majci devet Jugovića u krilo. Ona se silno obradova ovom mališanu, a ponajviše što će sada i divlji kurac u njoj postajati pitom. Mislila je da Zlatoruni potpičak pripada samo njoj, no, taj mali dlakav skot je u noćima punog meseca odlazio i obilazio i druge dvore.

Približi se Kosovski boj, a nijedna žena ne beše u blagoslovenom stanju. Pogibe im muškadija, a one ostaše usamljene i shvatiše da im Zlatoruni potpičak više nije potreban. Po tom bolnom saznanju, raštrkaše se duž Srbije drage i pristupiše manastirima u službe, a Zlatorunog potpička pojedoše svinje u gori.

Nataša Tanasić: GOSPOĐA NASLEDNICA (Gospođica 2)

Beograd, 1935. godina. Smiraj jednog dugog i sparnog letnjeg dana, železnička stanica. Kroz oblake dima i pare naziru se konture užurbanih i pogrbljenih ljudi, a iz tog ljudskog mravinjaka se izdvaja i poprima sve jasnije obrise lik mlade žene. Obučena u muško odelo, šešir sa širokim obodom navučen tako da joj prekriva pola lica, čovek bi se mogao prevariti i pomisliti da je mladić, da joj po uskim i nežnim ramenima nisu padali gusti zagasiti uvojci koji kao da su gutali i poslednje zrake umirućeg sunca i ceo grad uvijali u sopstveno crnilo. Nad Beograd se nadvija tmurno noćno nebo, bez zvezda. Nekakav mlak vetar puni oči prašinom i šalje jezu niz kičmu.

„Molim Vas!“ odabrala je nasumično jednog starijeg gospodina koji je vukao veliki kofer i pristigla ga u par lakih koraka, neopterećena prtljagom. „Molim Vas, znate li gde se nalazi…“ Iz unutrašnjeg džepa izvukla je nekakvku ceduljicu i pažljivo je odmotala, „znate li gde se nalazi Stiška ulica? Moje odredište je Stiška ulica 16a“. Čovek koji je do sada nije ni pogledao i činilo se da želi da izbegne bilo kakav kontakt sa njom, zastade iuputi joj znatiželjan pogled. Reče da zna gde se nalazi ta ulica i ponudi se da je otprati. Odjednom je bio i više nego raspoložen za razgovor, i tokom te kratke šetnje, koju je njegov glomazni kofer znatno usporavao, stigao je da postavi gomilu pitanja: Prvi put ste u Beogradu? Dolazite u posetu Hadži – Vasićima? Gospođica je bila Vaša rođaka? Ceo Beograd je čitao o njenom nesrećnom kraju, mislilo se da nije imala nikakvih rođaka osim Vasića …

Pozdravila se sa svojim saputnikom i zastala ispred trošne kućice. Preplavio je osećaj uzaludnosti ovog poduhvata i razočaranje. Zar je zbog ovoga dolazila? Još i ti Hadži – Vasići, na njih nije računala. Kako da se obračuna s njima. Na trenutke je pomišljala da odustane od svega, ali joj prođe kroz glavu jedna rečenica doskorašnjeg saputnika: „ Po Beogradu se pričalo da je Gospođica izuzetno bogata, iako njena kuća i njeno držanje nisu odavali takav utisak, verovalo se da leži na parama. Zbog toga se u početku i mislilo da je ubijena“. Prekorela je sebe što je dozvolila da je zavara ova trošna fasada, koja je verovatno bila samo maska. U ostalom, zar da dozvoli da sve pokupe ti Vasići koji su babetini bili rođaci verovatno koliko i ona, dakle ne uopšte…

I dok je stari gospodin zagubivši negde svoj preteški kofer dobio krila i poput vetra pronosio po beogradskim kafanama glas o pojavi mlade i lepe Gospođicine naslednice, pijući i jedući na račun svojih slušalaca koji su rado plaćali da bi saznali nove pojedinosti o traču za koji su verovali da je već iscrpljen, Ona je pred kućom – maskom navukla svoju masku ucveljene rođake, i pokucala na vrata.

Sa druge strane pojavila se starija gospođa u kućnoj haljini, i pre nego što je stigla da uradi bilo šta, mlada devojka joj se bacila u zagrljaj i zajecala neutešno. Šokirana žena je nepomična slušala kako kroz jecaje ponavlja „Naša sirota Rajka, umrla je sama, kako smo to mogli da dozvolimo, kako ću sada sebi oprostiti“… Kada se sabrala pokušala je da je odgurne od sebe i vrata, objašnjavajući kako je ona ne poznaje i da je najbolje da dođe sutra da o svemu porazgovaraju. U tom trenutku se na vratima pojavio i gospodin Hadži – Vasić, slab na žensku lepotu i još slabiji na ženske suze i zabrinuto je uveo u kuću.

Sedela je u velikoj naslonjači, gospodin je sedeo na stolici preko puta nje posmatrajući je prodorno, a gospođa joj je stajala iznad glave, sa čašom vode u ruci. Svaki put kada bi pokušali nešto da je pitaju o njenom poreklu zaplakala bi „zbog bolnih porodičnih uspomena“ i gubila dah, tako da su na kraju odustali rešili da sve sačeka do ujutru. Gospođa joj je sa očitim negodovanjem na licu pokazala sobu u kojoj može da prespava i zalupila vrata za sobom. Kroz tanke zidove su iz susedne sobe dopirali zvuci svađe, ali je pokušavala da ih ignoriše i da isplete dovoljno uverljivu mrežu laži za ispitivanje koje je sutra očekuje. Nakon nekog vremena svađa je utihnula a na njenim vratima se začulo tiho kucanje.

Vrata su se otvorila polako uz škripu i propustila bledu svetlost iz hodnika koja je osvetlila njen uski neudobni krevet, i raskošnu nju, koja je nekako drastično odudarala od cele atmosfere sobe, kao da i sama sija. Vasić je paralizovan stajao u dovratku i gledao,a ona, iako bez i jednog komada odeće na sebi, ostade nepomična i smirena, i uputi mu jedan dug izazivački pogled. „Ja sam te čekala“ prošaputala je kada se nesigurnim korakom uputio prema njenom krevetu. Znala je da ovako bar njega drži u šaci, a za namrštenu babu će već nešto smisliti sutra.

Sve joj je išlo na ruku, Vasić je srećom nije mogao dugo mrcvariti, i nakon što je napokon zahrkao uputila se prema kupatilu. Iznenadila se kada je tamo zatekla gospođu Vasić sa onom istom čašom vode u ruci, a još više kada je ova razjareno jurnula na nju. Vasićka je ispustivši čašu zgrabila za kosu, to je sve što je znala i mogla u svom besu. Nakon kratkog guranja devojka uspeva da dohvati jedan veći komad stakla sa poda i zarije ga Vasićki u vrat. Staklo na podu, staklo u ruci, staklo u očima jedne i druge. Stakleni pogled jedne gubio se neodređen dok se život u njoj gasio, a stakleni pogled druge gledao je u crvenu baru na podu, mirno i zadovoljno, kao što je sobom zadovoljan svaki čovek kad reši neki krupan problem. Odjednom se prisetila da tako može rešiti i onaj drugi problem koji hrče u sobi, i već nakon par trenutaka krv iz debelog Vasićevog vrata natopila je posteljinu.

Prevrnula je sve papire u kući kako bi pronašla neki dokument o Gospođicinoj zaostavštini. Taj dokument svedočio je i o uzaludnosti svega: njenog dolaska, glumatanja, Vasića i Vasićke i svega što su sa sobom doneli… Gospođica zaista nije imala ništa osim te grozne oronule kuće.

Uzela je svoje odelo koje je bilo pažljivo savijeno na stolici, obukla se i počešljala. Išetala je iz kuće i zaputila se prema železničkoj stanici. Svitalo je kada se izgubila negde u oblaku dima i pare, i Beograd nikada više nije čuo ništa o Gospođicinoj naslednici, mada se još dugo govorilo o njenom krvavom piru.

Božidarka Martić: KAD SU CVETALE TIKVE - DRUGI DEO

Nakon dvadeset godina, Ljuba odlučuje da se vrati u Jugoslaviju sa Inge i Arneom. Dušanovac kakav je on poznavao se skroz promenio – doselile su se nove komšije, izgradio se, promenio se i sam način života. Nedugo nakon što se doselio, Ljuba je pokušavao da nađe posao međutim to je bilo bezuspešno. Inge se zaposlila u trafici, a Arne je našao posao u fabrici mesnih prerađevina. Nekoliko meseci nakon Ljubinog povratka, policija dolazi na njegova vrata i hapse ga zbog ubistva Stoleta Apaša. Za vreme njegovog odsustva, pojavio se iznenada svedok događaja. To je bio klinac iz kraja koji se nedaleko igrao i koji je sve video.

Ljuba odlazi u zatvor, na doživotnu robiju, gde počinju njegovi problemi. Čim je otišao na odsluženje kazne, u Ljubu se zaljubljuje i mladi stražar Jovan koji mu sve vreme iskazuje svoje emocije. Kako bi mu pokazao svoja osećanja, često mu je dozvoljavao da ostaje duže van svoje ćelije, da se češće kupa, donosio mu je cigarete i knjige, čak mu je doneo i tortu za rođendan. Ljuba je sve vreme pokušavao da bude distanciran od njega i da se njihova komunikacija odvija na minimalnom nivou. Odupire se tome i da bi izbacio nakupljene frustracije, organizuje zatvorske boks-mečeve. U dogovoru sa Jovanom, zatvorenici se bore u odredjeno vreme i, kao u filmu „Fight Club“, oslobadjaju se nakupljenog stresa. Ta potencijalna gej romansa između Ljube i Jovana izaziva napetost. Grupa problematičnih zatvorenika, nezadovoljni svojim položajem naspram Ljubinog, odlučuju da naprave pometnju u zatvorskom krilu u kom su se nalazili. Jedno veče, nakon što su se vraćali sa večere, napali su stražare a među njima i Jovana. Iako mu nije prijalo Jovanovo konstantno udvaranje, Ljuba ga brani od grupe zatvorenika zbog svega što je učinio za njega, nakon čega se Jovanova osećanja prema njemu još više produbljuju.

Za vreme Ljubinog odsustva, Inge i Arne sve više upadaju u finansijske probleme. Arne je izgubio posao u fabrici, a Inge svakodnevno proživljava gazdino maltretiranje. Nakon nekoliko neuspešnih pokušaja da se izbave iz loše finansijske situacije i Arneovih pokušaja da pronađe novi posao odlučuju da se vrate u Švedsku. U poslednjoj poseti Ljubi, Inge mu govori kako odlaze iz Jugoslavije što veoma utiče na njegovo raspoloženje. Nakon tog susreta postaje razdražljiv i u jednom od svojih napada besa prebija jednog od zatvorenika koji je bio vođa napada na stražare one večeri kada su napali i Jovana.

Kako bi mu se osvetio, zatvorenik organizuje napad na Ljubu. Jedne večeri dok se tuširao, trojica zarobljenika ušla je u kupatilo i napalo Ljubu s leđa. Prilikom tuče, Ljuba je zadobio teške telesne povrede, među kojima je bio i prelom rebara, zbog kojih je neko vreme proveo u komi u bolnici. Dok je bio u komi Ljuba je često sanjao poslednji susret sa Stoletom i kako mu zadaje smrtonosni udarac, često je sanjao i šta bi se dogodilo da ga nije ubio. Pošto se probudio iz kome, dok se još uvek oporavljao u bolnici, smišljao je kako će se osvetiti zatvorenicima nakon što se vrati u zatvor. Tad je odlučio da to uradi na način na koji su se do sad rešavali svi zatvorski problem, a to je još jedno organizovanje boksovanja.

Posle više od mesec dana provedenih u bolnici, delimično oporavljen, vraća se u zatvor. Kao i do sad, u dogovoru sa Jovanom, organizuje tri boks meča, međutim ovoga puta Jovanu govori da se ne meša šta god da se dogodi. Hteo je da im se osveti za svaku povredu koju su mu naneli. Prvog zarobljenika, sitnog i mršavog, Ljuba je pobedio već u prvoj rundi jednim udarcem. Meč sa drugim zatvorenikom trajao je dosta duže i Ljuba je dobio udarac u već povređena, naprsla rebra. Počeo je da kašlje krv ali je odlučio da se bori dok ne pobedi. Nakon tri runde, Ljuba je uspeo i drugog zatvorenika da pobedi. Iako je bio ozbiljno povređen, ipak je odlučio da nastavi sa mečevima, baš kao što je i bilo dogovoreno. Kako je treći meč odmicao, Ljuba je sve teže uspevao da se odbrani od udaraca i sve češće je iskašljavao krv. Pokušavao je da ostane što pribraniji, ali mu je to sve teže polazilo za rukom. U trenutku kada je počeo da dolazi sebi, zatvorenik protiv kog se tukao, mlad i u formi, zaleteo se ka njemu i zadao mu smrtonosni udarac baš kao što je i on zadao Stoletu. Pao je na zemlju i počeo da se guši. Zatvorenici koji su posmatrali mečeve su se razbežali, a on je ostalo da leži na zemlji. Dok je umirao kroz glavu mu je još jednom prošao njegov poslednji susret sa Stoletom.

Milica Teslić: FREDI (Letovanje na jugu 2)

Napušteno ostrvo, čovek srednjih godina namešta krov na slamnatoj kućici. Sadašnjost. Zamišljeni pogled u daljinu. Počinje retrospektiva i brzo smenjivanje događaja iz prethodnog dela. (Otkriva se da je Fred radio za tajnu državnu službu, i da su i piljar i gazdarica bila njegovi saradnici, dok je nosač kofera sa početka prvog dela bio član kriminalne grupe koga je Fred trebalo da posmatra, ali je nosač kofera počeo da sumnja zbog monografije koju je pisao da se ne radi o običnom turisti, pa su ga u skladu sa tim morali hitno premestiti iz tog letovališta da mu se ne otkrije identitet. Putem voća i cveća koje je žena svaki put donosila Fredu su se doturale informacije o planu bega od piljara). Dolazi brodić po Freda. Muzika. Fred se vraća u letovalište. Budući da je prošlo dosta godina od onda niko ga ne prepoznaje. Fred šeta obalom (na brodiću su mu date informacije i slike ostalih članova kriminalne grupe koji su u međuvremenu razvili posao sa narkoticima na tom području). Fred se prijavljuje u hotel sa lažnim identitetom kao Arne Farso, profesionalni fotograf i planer venčanja. Naravno zbog par centimetara izrasle brade i preplanulog tena niko ga ne prepoznaje. Šef mafije (koga treba da otkrije a za koga jedino nema sliku i informacije) se upravo u to vreme ženi i angažuje ga da mu ispalnira svadbu. Na Fredovo čuđenje supruga je niko drugi do njegova supruga Ana. Ana naime misli da je Fred umro, i u proteklih par godina kako je on nestao ona je svako leto dolazila tu u nadi da će ga pronaći, ali je privukla pažnju tog mafijaškog koji ju je primorao da se uda za njega jer mu se dopala. Fred zbog svog posla ne sme Ani da se predstavi i time ugrozi svoj položaj, a ne sme ni da dozvoli da se ona uda (u tom momentu Fred još ne zna da je baš on taj mafijaški šef koga traže). Ana počinje da sumnja da joj je taj planer venčanja od nekuda poznat, ali ne shvata kako. Prilikom planiranja venčanja njih dvoje provode sve više vremena zajedno, kada se spomene Filip II ona shvata da je u pitanju njen nestali muž ali mu to još ne otkriva. Paralelno sa tim druženjima Ane i Freda, prikazuje se i Fredova svakodnevnica kako on fotografiše lepe predele tog letovališta, i naravno slučajno prilikom obrađivanja jedne slike u uglu vidi budućeg potencijalnog Aninog muža kako predaje određeni paket onom istom nosaču kofera. Fredi shvata da je upravo osoba kome organizuje venčanje taj mafijaški šef! Fredi preko piljara javlja svojim ljudima koje u pitanju. Nekoliko trenutaka kasnije na istu tezgu dolazi Ana i kupuje isto ono cveće koje je kupovala i kada su ona i Fred bili onda na odmoru. Govori Fredu da želi takvo cveće na svojoj svadbi. Fredi shvata da Ana zna ko je on i da ona nije zaljubljena u izvesnog Marinija (mafijaškog šefa). Potom opet preko piljara kada Ana dolazi sutradan na pijacu, piljar joj govori da to cveće koje kupuje ima najlepše i sveže iza trećeg brdašca nakon poslednje kuće u kraju. Ana shvata da je to znak da se nađe sa Fredom. Kada se nađu Fred joj govori plan za beg. Kada budu izvodili mladu umesto nje treba da pošalje sobaricu uz izgovor da je to običaj u njihovoj domovini. Kada svatovi izvedu lažnu mladu, on sam će ući u njenu sobu i odvesti je na sigurno, a potom će i uhapsiti celu kriminalnu bandu koja će se nalaziti na svadbi. Svadba, plan se odvija kako treba, niko ne sumnja u prevaru. Nosač kofera primećuje kombinaciju cveća na bidermajeru koji mlada nosi ali nije siguran gde je to još video. Nekoliko trenutaka krupan kadar na džep na sakou Freda koji ima isto to cveće. Nosač kofera shvata, ali ga Fred sprečava da dalje prenese tu vest tako što ga zatvara u ormar u sobi i zapušava mu usta maramom. Sam čin venčanja. Kum shvata da je zaboravio burme i vraća se u sobu po njih, čuje zvuke iz ormara. Nosač kofera mu govori da je planer venčanja ustvari onaj tip za kojim su tragali pre par godina. Spolja se čuje metež. Fredovi ljudi su stigli u uhapsili mladoženju i svatove. Kum i nosač prtljaga ostaju zatečeni sa rukama u visu, kada i u njihovu sobu ulazi policija. Fred i Ana koji su se u međuvremenu presvukli, kupuju kod piljara voće. Ona ga pita koje joj cveće preporučuje, on bira buket koji je ona njemu donosila dok su bili nekada na ovom mestu. Odlaze zagrljeni uz zalazak sunca. Piljar se smeška i pravi nove bukete. Kraj.

Дајана Дујаковић: МАГАРЕЋЕ ГОДИНЕ... ОПЕТ! (Магареће године 2)

ПРВА СЦЕНА

Година 1942., једно обично, али ипак светлије јутро, које потврђује да је Бихаћ ослобођен. Полако се град буди, људи у чуду полагано схватају да је напокон дошао крај, да више нема звукова пушака, митраљеза и тенкова.

Песник, и даље сетан, носталгичан, са сјајном сузом у очима, на прагу напуштене зграде некадашњег интерната, дочекује зору и опрашта се са толико драгим успоменама из детињства. Његова одећа је прљава, искидана, али има ту јасних трагова победе; баш ту, на прсима, на рукама, на лицу, у очима.

Са друге стране Уне се и даље чује музика, граја људи који славе Ослобођење. И Песник слави, али тихо, са необично светлуцавим очима, које одају сањарење и пловидбу по прошлим годинама.

Баја је са својим „Ранком и Бранком“ управо напустио њихово носталгично присећање магарећих година, те се упутио у кафану, тамо на другу страну Уне, како би прославио заједно са својим саборцима ослобођење Бихаћа.

ПЕСНИК: И остадох ја сам, сам са сећањима… Збогом бихаћке девојчице, некадашње наше другарице из школских клупа! Чекајте стрпљиво под прастарим платанима, можда ће се неки од нас и вратити с далеких бојишта…

Песник забаци главу, опорно се насмеје и у неверици се запита због чега не може да се отараси тог чудног осећаја, осећаја недостајања. Одмахну главом, устаде, додирну целим дланом ту оронулу зграду некадашњег интерната у којем је боравио и из којег је понео прегршт успомена, те се упути у некакво склониште, да одмори, да се наспава.

Идући улицама, посматравши паљотину и ту чудну тишину, напрезао се да зачује пушке како поново жежу по Бихаћу. Али, оне су утихнуле. Чула се само галама крајишника који славе победу.

И само тако одједном, застаде и осврну се; осетио је нечије присуство. Лагани окрет у лево, и ето је, Зора Кутић стоји као громом погођена и гледа у Песника.

ЗОРА КУТИЋ (изразито гласно): Песниче, жив си!

ПЕСНИК: Јесам, Зоро, јесам…

Потрча му Зора у загрљај, бацивши из руку неку кошару пуну јабука, а Песник осети нелагодност помешану са грчевитим осећајем у стомаку.

ЗОРА КУТИЋ: Ја се уплашила, Песниче, да си изгинуо негде, да немаш ни гроба, да си покопан покрај пута.

ПЕСНИК: Де, Зоро, којекакве мисли ти имаш…

Али није могао да не осети колико му се десни крај усне трза, желећи да се насмеје јер му је драго што је чуо ове њене речи.

ЗОРА КУТИЋ: Ех, мој Песниче, и дан данас чувам споменар у који си ми уписао песму.

Зора Кутић је деловала мало сметено, занесено. Очи су јој се цаклиле од неке чудне среће, али Песник није могао а да се не запита одакле она уопште у Бихаћу.

ПЕСНИК: Је ли, Зоро, зар се ти ниси удала у Сарајево?

ЗОРА КУТИЋ (помало љутито и увређено): Леле, мене, не питај ништа!

Окрену се да покупи кошару и неколико јабука које су излетеле из ње када је кошару испустила. Песник ју је посматрао са огромном дозом знатижеље, прилазећи јој и надвијајући се над њом, као да покушава на њеном лицу да прочита шта се то збило.

ЗОРА КУТИЋ: Погине мој Драгојло, драги Песниче!

И баци му се око врата, поново ипустивши кошару са јабукама, сва жалосна и тужна.

ПЕСНИК: О, моја другарице Зоро…

ЗОРА КУТИЋ (бесно): Ама, бре, каква другарица?!

Одгурну га истог момента, са љутитим погледом, те на брзину подигну кошару, стрчавши се низ пут колико су је ноге носиле.

ДРУГА СЦЕНА

Песник остаде у чуду, збуњен, али опази три јабуке које Зора није покупила. Неколико секунди зури у њих, као да чека да проговоре, без трептања. И само одједном, трже се, зачувши познат мушки глас и угледавши лице које му се смеје.

БАЈА: О, друже мој, видим да си срео Зору!

ПЕСНИК: То нисам очекивао! Каже да јој је Драгојло изгинуо…

БАЈА: Јест’, изгинуо од срамоте. Човек се обесио!

ПЕСНИК: Ама, шта причаш, јадан не био?

БАЈА: Слушај сад. Ухвато је једног дана Драгојло нашу Зору како размењује пољупце са поштаром. А јадни Драгојло јој сваког дана скидао звезде са неба и обасипао је љубављу. Зори то није било довољно, бацила око на поштара и дала се у грех.

ПЕСНИК: Их, сигурно је то само прича. Не би Зора…

Али прекиде га Баја, ставивши свој прст на његове усне.

БАЈА: Не, не, не, не и не! Сети се, ти си јој писао песме, па те је оставила. Отишла је да шета са оним Кошутићем, што је вежбао у „Соколу“. Од малена је она показивала грешну душу, кажем ти ја.

ПЕСНИК: А бато мој, шта причаш то? То су магареће године биле, то се не важи.

БАЈА: Јест’, не важи се, а данима си био смркнут због тога. Чак ни Зора Танковић није могла дуже од две минуте да те држи расположеним после тога.

ПЕСНИК (затечено, али бранећи се): Претерујеш, брате мој!

Одмахнуо је руком и насмејао се након што је то изговорио, али није могао да сакрије чудан сјај у очима, и забринут поглед. Питао се да ли је заиста тако…

ТРЕЋА СЦЕНА

Баја и Песник лагано корачају, уживајући у атмосфери која се ширила по граду, а пративши подизање сунца, Бихаћ је одавао мирис паљевине, изглед рушевине и града који изгара после даноноћног лома, пуцања и борбе.

ПЕСНИК: Је ли, онако заиста мислиш да је Зора још од детињих година показивала несталност?

БАЈА: Знао сам ја да не можеш да заборавиш то. И да, одиста тако мислим.

ПЕСНИК: Хм…

БАЈА: Зора је сада сама, можемо да се уверимо у то, да је испробамо и тестирамо. Можда да јој се приближиш и правиш друштво. И овако само трача по Бихаћу, од како је стигла из Сарајева…

ПЕСНИК (запрепаштено га погледа): Јеси ли луд, човече?! Ја да искористим Зору како би ти сазнао да ли је заиста нестална! Користи је ти!

БАЈА: Па шта фали?! Боље ти, за тобом је увек кришом патила.

ПЕСНИК (замишљено, с тужним гласом): Можда… све док с неким другим под руку не прошета…

ЧЕТВРТА СЦЕНА

Песник се налази у својој соби, свеже окупан, обријан, очешљан и у чистој одећи. И даље машта о магарећим годинама, о својим друговима и пита се ко је из рата извукао живу главу. Али онда зачу куцање на врата, те угледа Зору Танковић на прагу, која му отера све мисли истог момента, како на Зору Кутић, тако и на другове из интерната.

ПЕСНИК (очима широм отвореним): Зоро, одакле ти?!

ЗОРА ТАНКОВИЋ: Рече ми Зора Кутић да си жив, па реко’ да ти донесем неко воће.

Али гледала га је Зора Танковић са неким чудним сјајем у очима, готово као да из њих избија патња. Песник се прибрао, насмејао и позвао је да уђе.

ЗОРА ТАНКОВИЋ: Опрости, али не смем ја то. Муж ће ме обесити на сред пијаце.

ПЕСНИК (ражалошћен): Јој, Зоро… хвала ти на воћу. Радо ћу га појести.

ЗОРА ТАНКОВИЋ (са тугом у гласу): Нема на чему, Песниче. Срећна сам што си жив…

Окрете се Зора Танковић, погнувши главу и оде.

Песник је остао да је посматра још неколико минута, таман док није нестала иза угла улице, ухвативши себе како се присећа њених речи: „Ја све мислим, он је само мој песник…“, те се зачуђено намргоди, залупивши врата пред собом.

ПЕТА СЦЕНА

БАЈА: Друже, ја ти лепо кажем, ти си се поново нашао у шкрипцу са те две Зоре.

ПЕСНИК: Не, није тако!

БАЈА: Да, јесте тако!

Међутим, Песник заћута, нагну криглу пива и после три огромна гутљаја, поче да посматра унутрашњост кафане. И баш тада, кроз прозор угледа Зору Кутић, како се прикрада кафани, са погледом у очима који је Песнику јасно дао до знања да је нешто наумила, и то нешто злокобно.

ПЕСНИК: Брзо, под сто!

Баја, збуњен, похита под сто, где се Песник већ склупчао.

БАЈА (пригушеним гласом): Јеси ли пијан, бре? Шта радиш то?

ПЕСНИК (преплашено): Ено Зоре Кутић, шпијунира ме!

Баја, не могавши да се суздржи, извири иза стољњака, сав узбуђен и лица које се церека.

ПЕСНИК: Ама, бре, долази овамо!

Повуче Бају Песник, те га врати под сто.

БАЈА: Ти, заводниче један!

И баш тада, кад заусти Песник да одбруси свом пријатељу, обојица пребледеше, зачувши добро познати глас. Зора Кутић је стајала на сред кафане. Та дрзница.

ЗОРА КУТИЋ (са усправним држањем, одмереним тоном свог гласа): Је ли, Песниче, кријеш ли се ти то од мене?!

А он – Песник, пребледе, загрцну се и удари главом о плочу стола испод које се сакривао. Баја прасну у смех, а Зора завуче своју руку под стољњак, напипа рукав Песников, те га снажно повуче.

Кафана се претворила у општи мук, а ваздух као да је вибрирао. Гледавши је право у очи, на само педаљ од њеног носа, Песник је знао да је у проблему. Једина светла тачка у том моменту је био лик Зоре Танковић, како га са неком тугом посматра, и у исто време му греје душу.

Она је та, помисли Песник, препуштајући се на милост и немилост Зори Кутић.

Vuk Tucakov: SEOSKA UČITELJICA (Svetolik Ranković)

Moram priznati da me je ovo delo duboko razočaralo. U nekoliko navrata sam pokušao da svoju neiscrpnu volju silim do besomučnosti. Samim tim sam pomislio da će doći do nekog nasilnog seksa između onog predstavnika vlasti i te čedne učiteljice. Ali, ipak, ne postoji tu taj žar koji je klasik današnjeg vremena podigao na književni pijedestal. Razume se, reč je o romanu ,,Pedeset nijansi sive“. Takođe, ime Svetolik je u početku moglo da mi suptilno ukaže na uvredu za pisca. Nego, bilo kako bilo, moje mnogouvaženo krem de la krem kritičarsko promišljanje pokušalo je u onom mucavom čistaču da potraži neku misterioznost Agate Kristi. Međutim, on je do kraja ovog tobožnjeg ostvarenja ostao ono što je i bio. Bes izaziva i činjenica da u ovom delu ne postoje rušilačke tendencije koje se odupiru višetisućljetnjoj tiraniji onih antičkih zlotvora. Nisam tačno siguran, ne želim da pogrešim, ali mislim da je delo nastalo osamdesetih godina dvadesetog veka. Kako je moguće da uopšte ne dotakneš svoju devojku? Dublji razlog trebalo bi potražiti u junakovoj istoriji koja se daje samo u naznakama. Ja uopšte ne osuđujem Gojkovu žensku zbog one prevare, samo mi je bilo izuzetno krivo je što sav potencijal opisa seksualnih scena sa onim švalerom bio zanemaren. Pisac je tu najviše omanuo, because this script could earn the status of mediocre. Ovako, on ostaje slepljen sa višedecenijskim beketovskim smećem, sa sve forsiranjem i nizanjem beznačajnih, hronoloških zbivanja. Moja malenkost se gnuša metaforčnog povratka književnosti u nacističku potlačenost. Znam, reći ćeš, moj dražajši čitaoče, nisi utvrdio ni datum rođenja gospodina Rankovića. Ali ja ću tebi odgovoriti da je postojao gospodin Bart koji je postavio nerazrušive demokratske tekovine vaskolikog književnog sadržaja. Ako se OVO bude proturalo po televiziji, ostaćemo svi slepi pored očiju. Ostaće nam svima jedino da uradimo ono što je Ljubica učinila: da sebi oduzmemo kulturne živote. Završiću sa opaskom da mi uopšte nije jasno zašto je ona sebi oduzela život, kad je bez većih poteškoća sebi mogla da nađe nekog japija koji bi je, nesumnjivo, usrećio. Pesimizam je injekcija koja nam je preko ovih nepotrebnosti svima zabodena u već labave, krckave vratove. Čitajući o površnoj i naučno nepotkrepljenoj Gojkovoj veri naći ćemo spas u literarnom ateizmu Ljubice. Ostajemo kulturno uzdržani od ovakvog treša.

Marko Mihaljević: KAD SU CVETALE TREŠNJE (Kad su cvetale tikve 2)

Radnja počinje u jednoj beogradskoj kafani u kojoj, sada već sasvim ostareo, bokser u penziji Ljuba Sretenović ispija svoju tugu. Nakon tragične smrti svoje žene i sina, on se vratio u svoju rodnu zemlju, pokušavajući da se oslobodi zlih misli koje ga progone; misli da je za njihovo stradanje sam kriv, odnosno da je tako kažnjen zbog zločina koji je počinio u prošlosti, kada je oduzeo život čoveku koga je dobro poznavao. Šetajući se jedne noći polupijan, zatiče grupu momaka kako zajednički tuku jednog momka: ovaj se svim snagama brani i u njegovim pokretima Ljuba čak prepoznaje pokrete boksera, ali je ipak brzo nadjačan. Nakon što primete Ljubu, počinioci se razbeže, dok on prihvata povređenog momka i odvodi ga u svoj apartman u blizini kako bi mu tretirao modrice.

Momak se tu predstavlja kao Dušan i on i Ljuba dugo razgovaraju. Na Ljubino pitanje gde je naučio takav rad nogu, odgovara da je on veliki ljubitelj boksa, te da je takve pokrete naučio gledajući poznate boksere na televiziji. Nakon što mu se Ljuba predstavlja i govori mu da je i on boksovao kada je bio mlađi, momak se vidno razveseli. Govori Ljubi da je on njegov veliki fan, te da bi voleo da ga ovaj uči boksu. Ne želeći ovakvu obavezu, Ljuba ga odbija i oni se razlaze.

Dušan često posećuje Ljubu u kafani, svaki put tražeći od njega istu uslugu i ovaj ga svaki put odbija. Jedne noći momak dolazi isprebijan, ponovo od strane istih prestupnika. Nakon što mu tretira rane, Ljuba ga lično odvodi kući kako ga ne bi niko ponovo napao. Tamo se sreće sa Dušanovom majkom koja ga prepoznaje; posle dužeg razmenjivanja reči on se priseća da ju je zaista jedno vreme poznavao. Na pitanje gde je momkov otac, majka odgovara da je umro mlad pod nerazjašnjenim okolnostima. U njenoj priči o Dušanovom ocu, Ljuba uviđa da je to ustvari čovek koga je ubio u mladosti, Stole Apaš.

Ljubu narednih dana krivica muči jače nego ikada. Konačno pristaje da poduči Dušana boksu, u nadi da će tako pronaći iskupljenje za sebe. Momak je srećniji nego ikad i on i Ljuba provode mnogo vremena trenirajući i zbližavajući se. Ljubino verovanje da on ima ogroman talenat, Dušan uspeva da opravda već u svom prvom ozbiljnom meču, gde bez ikakvog problema savladava znatno iskusnijeg protivnika.

Nizajući redom pobede, momak dostiže slavu kakvu nije ni sanjao. Novinari ga stalno hvale, dok bokseri širom države žele da im dođe na megdan. Od kvartovskih delinkvenata više nije dobijao batine, čak je uspeo da se zaljubi i nađe devojku.

Ne želeći da se momku ništa loše desi, Ljuba ga na jednom od treninga uči specifičnom bokserskom udarcu pod nazivom Sfing. Napominje mu da ovakav udarac sme koristiti samo u samoodbrani, a nikako u pravom bokserskom meču, što mu Dušan i obećava da neće činiti.

U meču sa jednim kragujevačkim bokserom, momak konačno gubi svoj prvi meč. Poraz ga dodatno obeshrabruje, jer ga je protivnik prethodnih dana začikavao preko novina. Dušan u besnilu ubeđuje Ljubu kako je mogao pobediti da je upotrebio Sfing i oni se žestoko posvađaju. Svoj gnev momak pokazuje i pred drugima; raskida sa devojkom i svađa se sa majkom, što nju podstiče da povede razgovor sa Ljubom, od koga traži pomoć; dvoje razgovaraju o dečakovoj budućnosti, gde ga ona moli da se bolje stara za njenog sina, što ovaj, iz osećaja krivice, obećava da će uraditi.

Ljuba i Dušan se ubrzo mire i, šetajući Kalemegdanom, razgovaraju o Ljubinoj prošlosti. Ne mogavši da se više suoči sa krivicom, Ljuba čak i priznaje da je kriv za smrt momkovog oca, što ovaj iznenađujuće dobro prihvata, govoreći mu da ceni njegovu iskrenost.

Bez obzira na prethodni poraz, Dušan je nastavio sa dobrim rezultatima, te su njegovi nastupi zapali za oko jednim od najboljih rumunskih boksera, Danielu Petreskuu. Između njih dvoje ubrzo je organizovan susret, i, dan pre meča, Dušan je trenirao sa još jednim momkom, dok ih je Ljuba nadgledao. Za vreme sparinga, on prekrši svoje obećanje i iz radoznalosti isproba Sfing udarac na dečku sa kojim se borio i ovaj se obori na zemlju, mrtav na mestu. Momak je bio izbezumljen, ali Ljuba, ništa manje šokiran, ga je ipak podržavao, govoreći mu da ne brine i da će on prihvatiti krivicu. Mrtvo telo su zajedno sakrili u jednoj zapuštenoj ostavi, nakon čega ga je Ljuba bodrio i govorio mu da se samo fokusira na sutrašnji meč.

Dušan pak nije mogao da se smiri. I tokom dugo očekivanog meča, njegove misli su lutale, te je primao neviđene batine od rumunskog boksera. U pauzi Ljuba ga je ubeđivao da preda meč, ne mogavši da ga gleda kako se pati, ali je on tvrdoglavo nastavljao. Jedan od udaraca beše toliko jak da ga pošalje na zemlju i natera sudiju da prekine meč. Ustanovili su da je u životnoj opasnosti, te su ga brzo odveli u hitnu pomoć. Posle dugog Ljubinog bdenja nad njim, Dušan je u noći preminuo.

Na sahrani momka Ljuba se mučio da ne gleda u Dušanovu ucveljenu majku, znajući da je izneverio. Dok su trešnjini cvetovi padali po kovčegu, on napušta groblje, gde ga odvode u policijskim kolima.

Зорица Станојевић: ЦРНА УДОВИЦА (Нечиста крв 2)

Док је она седела на пепелу окружена многобројним љубавницима, појавио се Он, њен муж. Затекао ју је у недозвољеној позицији са једним слугом те је моментално извадио свој револвер и пуцао. Она је побегла и почела да вришти, док је љубавник био рањен у раме. Љубавник је у међувремену побегао кроз прозор док је Он почео да јури Њу. Жестоко јој је ударио шамар, бацио на земљу и намеравао да је силује. Но, Она се докопала једне флаше, била је иначе склона алкохолу, и снажно Га ударила њоме.

Закључала се у собу. За то време, Он је одјахао на друго имање. Она је почела да се диви своме телу и облинама, а уз то имала је медитације о свом пореклу и прецима. Њен луди отац појавио се на капији и викао тражећи паре. Отворила је прозор своје собе и како је имала снажне руке, а при руци много празних флаша, њега је гађала флашом. Татица је наставио да стоји на капији показујући свој сјајни капут споља, али изнутра похабан. То ју је страшно разбеснело, те је зграбила пушку свог свекра, који је, такође, имао еротске амбиције према њој, али је издахнуо у покушају, и пуцала без милости. Татица је полако падао и падао…

Комшије су позвале полицију. Она је брзо реаговала, организовала се и побегла у шуму. Специјална јединице претраживале су оближњу шуму. Она се сакрила у пећину. Један жандарм пролазио је туда и уочио Њену папучу. Жандарм одлучује да уђе у пећину. Она се полако скида пред њим и мами га. Жандарм наседа на ово. После сексуалног чина, зубима га је ухватила за врат и почела да га дави. Жандарм се отима, међутим, Она не одустаје, жандарм полако пада. Она наставља годинама да се крије у шуми, мами мушкарце и убија их. Људи из њеног села прозвали су је Црна Удовица.

Једног лепог, дивног дана док је сунце сијало, вратила се у село у које је била удата, затекла свог мужа у кући и кухињсим ножем обрачунала се и са њим, потом је села за своје огњиште и шарала штапом по пепелу.

Marina Pejić: LETA IVANA GALEBA (Proljeća Ivana Galeba 2)

Novi čovek, Ivan Galeb, nakon dugogodišnjeg lečenja I samovanja odlazi na zasluženi odmor. Letovanje na kojem nije bio godinama, ostaviće veliki trag na njegovom srcu. Jednog toplog dana dok se kupao, sunčao i opuštao uz dobre knjige, desilo se nešto sasvim neočekivano. Devojka po imenu Ivana, prišla mu je da ga pita šta to čita. Značaj ovog susreta je za Ivana u prvim trenucima bio nevidljiv. Kako vreme bude prolazilo, Ivan I Ivana će se zaljubiti jedno u drugo. Ali šta je prava ljubav i na šta su sve ljudi spremni zbog ljubavi? Da li postoje neke granice, ili činimo sve i svašta ne razmišljajući glavom nego srcem? Da li smo spremni da žrtvujemo druge, pa možda čak i sebe? Postajemo li opsednuti voljenom osobom i možda čak i mazohisti? Odgovore ćete saznati u nastavku jednog od najboljih romana ikada napisanih, Proleća Ivana Galeba. Leta Ivana Galeba daće vam odgovore za kojima oduvek tragate!!!

11. HOLIVUDIZACIJA

U narednom zadatku ćemo se našoj staroj temi obrade postojećih tekstova vratiti kroz jedno igranje uloga. Zamislite, dakle, da ste autor koji je unajmljen da napiše nastavak nekog čuvenog romana iz srpske književnosti (poput „Proklete avlije“, „Seoba“ itd) – ali u vidu scenarija za neki veliki, holivudski studijo. Vaš zadatak biće da „prilagodite“ određeno književno delo ukusu trivijalnih čitalaca (odnosno gledalaca u ovom slučaju), koje zanima samo isprazna akcija, sentimentalne ljubavne scene, farsična komedija i komplikovani zapleti kao iz sapunica. Ukratko, napišite sinopsis (skraćenu verziju) filmskog scenarija za drugi deo nekog čuvenog srpskog romana (po izboru), uz napomenu da je „film“ namenjen holivudskoj, odnosno masovnoj publici.

Do sada smo se mnogo puta igrali prerađivanja postojećih književnih tekstova, ali sada prvi put imate zadatak da svoj predložak dekonstruišete i žestoko ironizujete. Odnos autora prema književnom tekstu drugačiji je od odnosa, u vašem slučaju, studenta/učenika: potonji se uče reprodukciji i poštovanju čuvenih dela, dok se autori prema tuđim tekstovima odnose slobodnije, razigranije, rušilačkije. Za studenta, Ivo Andrić je kanon, a za autora – kolega stvaralac. Ovaj zadatak je tu da vaš odnos prema književnosti malo opusti i oslobodi.

NAPOMENE:

– Za razliku od zadatka sa Tviter pričama, ovoga puta nema ograničenja u dužini priče.

– Zbog osobina zadatka podrazumeva se da već u samom sinopsisu bude jasno koje je knj. delo vaš predložak, ali za svaki slučaj napomenite ime romana kojeg ste odabrali.

– U eksperimentu sličnom oovom zadatku jednom se okušao i Umberto Eko: autor je preuzeo ulogu urednika velike izdavačke kuće, i ocenjivao je velika dela svetske književnosti očima trivijalnog, „holivudskog“ čitaoca.

.

Дајана Дујаковић: ЧЕТВРТИ СПРАТ И СЕНКЕ

Не могу рећи да је тај дан био нешто другачији од било ког другог. Али тог дана се догодило нешто чудно, нешто што не могу да објасним, нити ћу икада моћи.

У току је била прва недеља. Све се солидно одвијало. Започели смо студиранје, али све се те недеље сводило на упознавање нових колега, професора, предмета. И наравно, упознавање овог лавиринта од факултетске зграде.

Међуспратови, нејасно распоређени бројеви кабинета и учионица, објашњавање где се налази наш семинар, библиотека. Где је уопште тоалт? Свуда га има, али ипак никако да се коначно појави. Дакле, лавиринт. Дословно. Један четвороспратни лавиринт, пун непознатих лица, и што је најчудније, пун свих тих чудних, зелених, црвених, наранџастих фризура.

Постоји у тој згради и лифт. Или два. Нисам сигурна; после тог дана, почела сам да их избегавам колико је то могуће.

Била је среда. Нас три смо се упутиле ка лифту, како би што пре стигле на трећи спрат и тако успеле да не закаснимо на следеће предавање. Ана је притиснула типку број три, те је лифт полако почео да се диже. За то време, Вања је причала о некој девојци од које је чула уврнуту причу о нестанку студентата са Филозофског факултета.

– Цитирам њене речи – започела је Вања, склопивши озбиљан израз лица. – до краја прве недеље, нестаће један студент.

Гледала сам је намргођено, размишљајући да ли је могуће да уопште спомиње такву глупост.

– Замисли, какве глупости она прича – додала је након што нас је одмерила.

– Нису глупости, чула сам већ за то – убацила се Ана.

– Нисам обавештена о томе, причајте – рекла сам, осетивши велико интересовање. Увек сам гајила симпатије према таквим причама.

Међутим, ниједна није успела ни да проговори. Схватиле смо да се лифт није зауставио на трећем спрату. Једноставно је наставио да се диже и ускоро се зауставио на четвртом спрату.

– Јеси ли притиснула тројку? – питала сам брзо.

– Јесам! – одговорила је забринуто.

– Закуни се! – додала је Вања.

Унутрашња врата лифта су се отворила, а спољашња су остала на свом месту.

– Сигурно си случајно притиснула четворку – додала је тихо Вања.

Имала сам осећај да ме нека чудна енергија привлачи, да ме мами да отворим и спољашња врата лифта, те сам то и учинила. Ана ме је ухватила за руку, гледавши ме са неодобравањем, али ја сам желела да видим шта се налази на последњем спрату ове зграде, на спрату који се не користи.

Испред себе сам угледала ред високих полица, препуних неких књига које више никоме не требају. Биле су ту и неке старе фасцикле, као и регистратори. Ана и Вања су пошле за мном, такође посматрајући околину.

Мртву тишину је прекинуо звук нечег тешког како удара о земљу. Претпостављала сам да је нешто пало, те смо се све три окренула на страну из које је допирао одјекујући звук. Коначно, пред нашим очима је стајала висока жена, чудне боје косе, са једним светилијим праменом косе и лицем апсолутно не нашминканим. Зуриле смо у њу, као да се надамо да није заиста ту, али и она је изгледала затечено. Претпостављам да нас није очекивала.

– Је л’ она заиста ту? – исувише тихо је проговорила Вања.

– А шта мислиш? – проговорила је та жена.

Након секунде фиксирања погледом, како она нас, тако и ми њу, изненада се насмејала и својим пискавим гласом почела да говори како нам није место овде и да треба да одемо.

Као пристојне и лепо васпитане девојке, извиниле смо се и брже-боље пошле. Али, баш тада сам осетила језу. У том моменту, на својој руци сам осетила ледени додир. Застала сам и брзо се осврнула око себе, покушавши да уочим некога. Али, ту је била само та чудна жена, која је затим проговорила нешто грубљим гласом.

– Сенке вребају. Морате бити опрезне.

Притисак у ушима ми је замаглио сва чула, али ипак, само на моменат сам могла да угледам њен смешак, пре него што се изгубила међу полицама. А онда, поново сам осетила онај исти ледени додир, али овог пута на свом образу.

Уплашена и ван себе од страха, стрчала сам низ степенице, успевши и да запнем и да се стрмоглавим низ њих. Али адреналин, који је обузео цело моје тело, ме је натерао да устанем и да наставим да трчим као да ме сам ђаво тера, остављајући иза себе Ану и Вању, да ме уплашено дозивају и трче за мном.

Нешто касније, њих две су ме пронашле како седим на клупи и ћутљиво палим цигарету. Селе су крај мене и неколико минута ћутале, да би затим питале шта се то десило. Међутим, ниједна од нас није имала одговор на то питање.

На себи сам и даље осећала тај хладан додор, тај невидљиви, непознати, језиви додир нечега или некога. Тај неко, или то нешто, дефинитивно није припадало нашем свету. У то сам била убеђена.

До краја недеље, Ана је нестала. Вања се клела да ју је видела како улази у лифт, али да ипак никада из њега није изашла. Од тада се Ани губи сваки траг.

Те исте недеље, видела сам ону девојку за коју је Вања рекла да плаши бруцоше причом да студенти нестају на овом факултету. Али, видела је и она мене. Тада ми је пришла, гледала ме је право у очи, чинећи ме парализованом.

– Тебе је сенка дотакла, зар не? – питала је.

Пошто нисам била у стању да одговорим, она је моје ћутање прихватила као позитиван одговор, те је климнула главом.

– Па, имаш траг на себи. Види се, баш ту на образу, и ту на руци – прокоментарисала је као да то није ништа велико, те нестала испред мојих очију.

Одмах затим, упутивши се на предавање које смо имали петком, опет сам угледала ону језиву жену са четвртог спрата. Ни мање ни више, она је била моја професорка. Брутално ведра и насејана, а опет невиђено застрашујућа, гледала ме је опрезно, али таман толико да остали студенти не примете њено интересовање за мене. Желела сам у тим моментима да могу да искочим из сопствене коже.

Након годину дана, када је започела нова школска година, поново сам угледала ону девојку која шета по факултету и плаши бруцоше. Али виђала сам је и сваке наредне године. И она професорка чудне боје косе, са једним светлијим праменовима је и даље вребала на четвртом спрату, скупљала потецијалне жртве, те затим одлазила на своје часове и претварала се у сасвим пријатну професорку. А Ана, она никада није пронађена.

Зачула сам пре неки дан групу студената како се шале на тему приче да студенти нестају, иако заиста јесу нестајали. Говорили су да се њима храни једна професорка. Али која? Имали су одговор и на то питање: она која једе децу.

Насмејала сам се, помисливши да су полудели. Па та професорка је већ две године у пензији.

Међутим, ја сам знала праву истину. Мене су сенке дотакле, и од оног дана, сваке године сам достављала по једног студента непознатој женској особи, да се њима храни.

Немања Голић: ОБИЧАН, ПРЉАВИ, ПАЛАНАЧКИ ТРАЧ

Обичан, прљави, паланачки трач

– Идем ујутру на упис код ######. Положила сам сигурно, али ме баш занима шта ћу да добијем. Написала сам све, биће, надам се, 10. Баш не би била фора да ми он квари просек!

– Е, слушај ово – полагао ја испит код једне професорке, мртви октобар, и пита ме она да ли сам дао услов. Нисам, реко’, још, имам два испита код ######, ако то положим, онда јесам. „Код њега? Па само му понеси флашу ракије и положио си“, рече професорка, уз смех. Објасним јој да мој ћале пече јабуку, не знам пије ли ##### јабуку. „Ма, пије тај све, не брини!“. А, причао ми и један старији колега да је ##### уважени члан једне странке, десно оријентисане, пише говоре председнику странке и то, па ти реци да си, као, и ти. Капирам да то воли да чује. И само форсирај православље, цркву, кандило, крст… То је његов рејон. Ако си се и у раду дотакла тога, не брини ништа. Чуо сам, чак, да, лик, не да својој деци да гледају тенис, јер играчи испуштају нељудске, ђавоље, крике док играју! Замисли докле то иде! Само играј на нешто од тога и подићи ће ти оцену, сигурно!

…посаветовах ја тако, с намером да одржим баланс између брижног дечка и доброг колеге.

Кад сам се, сутрадан, пробудио, на телефону ме је чекала порука – „Е, није било потребе за оним, свакако сам добила 10 “.

„Ма, јеби се, сељанко!“, помислих у себи. Али то није имало никакве везе с овим.

Milan Vukov: UČIONICA 323

Osvanuo je dan ispita, studenti su došli na fakultet malo ranije, da ispuše po jednu napolju a neki da ponove lekcije još jednom pre n’o što uđu, nekolicina je ustanovila da ne zna baš najbolje I da su došli samo da bi se pojavili, „kad sam ga prijavio već, ajde da izađem“, a možda uz malo sreće se I nešto prepiše a tu su I oni koji polažu ispit po 3,5,7 pa čak I 12. put I nikako da polože pismeni deo ispita kako bi stekli uslov za usmeni, naučili su sve od a do š I opet im izmakne poen za prolaz.

Počele su priče o ukletosti fakulteta, naime, priča se, da je nekad davno u toj učionici ubijena čistačica koja je bila u vezi sa profesorom. Ne zna se tačno ko je taj profesor I ko je čistačica, ali da su se oni viđali ponedeljkom, utorkom I petkom, jer je tad profesor imao termine predavanja I konsultacija. On je sa katedre za jezik bio, tako da je opštio sa njom jedino u učionicama predviđenim za taj predmet, kao I u svom kabinetu. Imao je preku narav pa ju je često I tukao, to mu je bio fetiš a ona je trpela jer je bila slaba osoba a I znala je da joj posao zavisi od toga. Jednom prilikom ju je prikucao za radijator, I kad je podivljao, uhvatio ju je za kosu I udario njenu glavu u radijator, njeno beživotno telo se strovlalo pored radijatora a lokva krvi se širila oko nje. On je napustio fakultet, otišao je iz zemlje a zvanična objava je bila da se ona okliznula dok je čistila, pod je bio klizav nakon čišćenja, ona je zaboravila da zatvori prozor pa se vratila da ga zatvori I skliznula. Tad su bili ratovi u zemlji, raspad, haos, pa se nije baš marilo za taj slučaj.

Kako istina nije nikad izašla na videlo I kako vinovnik nije kažnjen, čistačica se vraća I opseda ljude u toj učionici kako bi skrenula pažnju na sebe. U učionici 323, može se osetiti hladnoća, odnosno jeza čak I u ciku letnjeg semestra, dok sede studentni I prate predavanja, imaju osećaj kao da neko sedi iza njih I duva im za vratom. Nekad se desi da olovke ne pišu ono što ruka želi, već ono što čistačica želi: „nisam pala“, „udario me je“, „čupao me je“, … Scene tog kobnog ponedeljka se prikazuju studentima, priča se da je neka devojka završila na psihijatriji od slika u glavi.

Učionica je kobna I po studente koji polažu ispite, jer čistačica utiče na psihu studenata pa čak I kad znaju gradivo, dešava se da zablokiraju I tako ne pokažu svoje znanje I padnu ispit. Priča se da to radi kako ne bi dopustila studentima da završe fakultet I postanu profesori, jer ona ima odboj prema toj profesiji.

Danas se polaže standardni srpski jezik 2, odnosno morfologija, kako je popularniji naziv predmeta kod studenata u učionici 323. Često padaju taj ispit I imaju problem sa tim predmetom, koliko god ga učili, nikako da nakupe poene za prolaz, I to im za dlaku umakne. Veruje se da je za to kriva čistačica. Tako da ako I vi imate problem sa polaganjem tog predmeta, znajte da možda problem nije u vama.

Anđelka Aćimović: MALI GAŠA

Mali Gaša je celoga života bio masturbator. Bio je profi u tome. Nakon završenih studija, majka ga je upoznala sa ćerkom svoje poznanice. Devojka je, istina, bila nešto starija od njega, ali valjalo je umočiti u 28. Iniciranje u svet odraslih bilo je za Malog Gašu neprocenjivo iskustvo. Nije ni slutio da može biti tako dobro, toplo i vlažno, ali, potajno bi se vraćao starim navikama. Voleo je to da radi.

Svakoga jutra, sa koferčićem u ruci, Mali Gaša bi odlazio na posao i vredno zarađivao svoju platu. Piskarao je neke naučne radove, kontaktirao druge ustanove kulturnog značaja, učio studente i maštao kako će udovoljiti svom Mališanu kad dođe kući. Bilo je dana kada bi se zamislio i satima milovao Malog u kancelariji. Kolege su to znale, ali, nisu imale šta da mu zamere, jer kako postoji ona predrasuda-svi umetnici su perverznjaci.

Naime, Gaša je zapao za oko jednoj pohotnoj studentkinji koja ne prihvata ne kao odgovor. Među kolegama je bila poznatija kao „kurožderka“. Gledala ga je, gledala, oblizivala bi usne kad bi joj uputio pogled, zavodljivo češkala vrat, dok bi joj brus postajao sve manji, kako bi imalo šta da ispadne. Gaša je to primetio, ali, kao stari voajer i masturbator i čovek od morala, nikada sebi ne bi dozvolio da pređe granicu i sve bi ostalo na šiljenju Đoke.

Ali, nakon nekoliko nedelja bezuspešnog flerta, Kurožderka se drznula i rešila da ide na sve ili ništa. Tuširala se dugo i pažljivo brijala dlačicu po dlačicu, kako bi Gašina ruka mogla samo da sklizne. Stavila je najbolji parfem na sebe, crne haltere, crne tange i brus, pogledala se u ogledalo i rekla:“To, mačko!“

Dugo se dvoumila da li da obuče haljinu ili ne, i na kraju rešila da se samo ogrne kaputom. U taksiju je prepravljala šminku i širila noge kada je spazila da je taksista posmatra u retrovizoru. Čvrsto je rešila da jebe Gašu.

Tog dana, vetar je strašno duvao. Fakultetom su prolazili fijuci i lupnjava vrata od promaje, kao najvećeg srpskog neprijatelja. Ušla je u lift, pritisnula dugme za treći sprat i po poslednji put se pogledala u ogledalo. Mali Gaša za to vreme nije ni slutio šta će ga snaći. Razmišljao je o kraljici Elizabeti i milovao Malog, kao i svakog dana u to vreme. Retko kad je menjao rutinu. Odjednom, neko je zakucao na vrata. Bila je to Kurožderka. Odvažno je ušla u kabinet, pogledala je Gašu bezobrazno, dok je on prebledeo i zanemeo. Par trenutaka je bio pogled „mala nevesta“, a ONDA, Kurožderka je bacila kaput sa sebe i skočila Gaši u krilo. Počela je strasno da ga ljubi, a on ju je gurnuo i počeo da beži protivpožarnim stepenicama. Kurožderka je još bila na podu, skoro sasvim naga, kada je u kabinet ušao stariji kolega. Namignula mu je i oblizala je usne.

Nastaviće se…

P.S.

Od tada je prošlo mnogo godina, a Mali Gaša nikada više nije zatvorio vrata kabineta, kako se istorija ne bi ponovila. Gola žena u njegovom krilu, fuj.

Бранислав Чурчов: ИЗ ЛЕТОПИСА ПОПА РАКОВЧАНИНА

ИЗ ЛЕТОПИСА ПОПА РАКОВЧАНИНА

Цртице за причу: Легенда о оснивању Српског књижевног манастира

И јави јој се Господ у сну и рече да ће послати велики дажд да потопи кампус, и даде јој задатак да спасе све што је невино и вредно спасавања за будуће нараштаје младих књижевника.

Светлана Томин са тајним друштвом књигољубивих бициклисткиња брижљиво је износила саксије са цвећем и одвозила га. Многи су помишљали да је скренула с ума, а неки су јој усрдно притекли у помоћ и не питајући чему то.

Тог кобног пролећа Господњег 2017. падаше обилна киша седмицама и не престајаше.

У учионици екс-72, Слободан Владушић саплео се на кофу за капање с таванице и покушао на рачун тога да се нашали са студентима, као да је предосетио: „Прокишњава… А таман вам је факултет заличио на Нојеву барку, кад оно… Прокишњава.“

Дунав се прелио преко бедема и преплавио редом све Лимане. Вода је продирала у хол Филозофског факултета и сливала се у ниже делове зграде: амфитеатеар је променио намену у рибњак, читаоница у егзотични затворени базен, а студентска служба морала је на општу жалост потпуно да прекине с радом.

Угрожени кинески центар на мезанину требало је да се евакуише на више спратове док се вода не повуче, а пошто се у једном тренутку испоставило да запослених Кинеза има више него што се знало, одлучено је да се испразне просторије Одсека за српску књижевност и у њих уселе Кинези.

„А, за чега ће вам мој кабинет? Идите, молим вас, зар не видите да имам испит! Дођите по подне, кад одем у пензију. Хвала што сте тако љубазни!“, изгрдио је Никола Грдинић групу младоликих Кинескињи које су унеле своје ствари у његов кабинет.

Киша је престала да пада, али вода се никако није повлачила са кампуса. Изгледа да је мочвара одлучно повратила своје некадашње вековно земљиште.

Једног дана појавили су се кинески предузетници и организовали сађење пиринча око Ректората.

Уследило је потпуно гашење Одсека за српску књижевност услед недовољног броја студената пливача.

*

Светлана Томин и Наташа Половина откупиле су разрушени манастир Раковац на обронку Фрушке горе, обновиле га и опремиле мноштвом књига и поново покренуле центар за истраживање и изучавање српске књижевности. Послале су позив свим заклетим професорима да им се придруже у идеалистичком подухвату.

Сава Тамјанов, како се преименовао кад је доживео преумљење утамничен у једном бугарском манастиру на повратку из Свете земље, доселио се на Фрушку гору и испред Српског књижевног манастира подигао је свој конак на темељима праисторијског кафанског комплекса. Овај конак постао је окупљалиште младих љубитеља речи.

У новопокренутом Раковачком зборнику Миливој Ненин штампао је младалачка љубавна писма мајке Светислава Стефановића…

Нико се још није сетио опомене Мирјане the Стефановић Венцловић: „После мене – потоп!“©

Пронашао и за објављивање приредио Гојко Тешић

Milica Medić: JEDAN PRIMITIVNI TRAČ: TAMARA I NJEN HIR, PROFESOR DOKTOR, KABINET XY

Htela bih s tobom brak i decu a ti već imaš sve, pevušila je ozarena Tamara dok se vraćala s njegovog predavanja. Da je pitate o čemu je čovek pričao, ne bi znala da vam prepriča tri podatka. Jer proždirala ga je pogledom, topila se i nanovo očvršćavala dok je stolica pod njom postajala vlažna. Kakva guza, čoveče! Pogledaj ga samo, prve bore i sede, i prva prekrivena rupa na potiljku. Kakav li je tek bio kad je bio mlađi! Ali njegove godine su bile zanemarljive u odnosu na utisak frajera koji je ostavljao furajući starke u pedesetim, i smeškajući se hvaleći se novom protezom koja je bila tako savršeno odrađena da nije pokazivala ni zrno veštaka u sebi. Tamarica nije bila načisto koliko je pukla s mozgom kad se zaljubila u čoveka koji je samo pet godina mlađi od njenog tate. Ćale kad bi znao, odrekao bi me se. Mislim se, ćale, šta bi falilo, ti i zet pijuckate pivo razglabajući o vremenu Tita, pljujete po bolonji i savetujete se oko korišćenja afričke šljive. Eto me sledeće nedelje na konsultacijama, napičiću se i gledati ga duboko u oči, praviću se da ga slušam, smeškajući mu se onako kako ja umem, uvlačeći se pod kožu. Znam da ne može da mi odoli, hej, pa dvadeseta mi je, iskoristiću svoj bogomdani šarm da ga isposedujem, pa da ga vratim ženi, jer šta će meni starkelja na duže vreme, da se ipak razumemo. Jeste da nisam neki student, da ganjam uslov za godinu u oktobru 2, i izvlačim jedva jadne šestice iz šestog puta, ali uostalom, šta njega briga pored mojih sisa i dupeta koliko sam priglupa. Gospodine Hir, dolazim.

Tutnjalo je Tacino srce, dok se, upravo vrativši od frizera, ne znajući ima li veći minić ili dekolte, penjala do kabineta xy. Činilo se da joj bujne grudi zbog toga odskakuju.

Kuc, kuc – dobar dan, profesoreee – obrati se Tamarica šarmantnom sredovečnom gospodinu koji upravo nervozno popravljaše kravatu.

Dobar dan, koleginiceee, uđite, sedite – odgovorio je mužastveni glas iz svoje odaje xy.

I uđe Tamara unutra drsko zalupivši vratima za sobom.

Kako mogu da vam pomognem? – pitao ju je njen hir, Mišel Babić, njen Humbert, vidno uznemiren, očigledni klaustrofobičar.

Paaa, znatee, profesoree – kezila mu se prekstivši svoje batake i isprsivši svoje dudice i usnice – da li postoji način kompenzacije što se tiče ispita? Mislim, ono, vi mi kažete koja pitanja ćete da mi postavite na ispitu, i ja to naučim…I znatee… Oktobar je profesore, smilujte se, vreme mi ističe. Ćale kad se vrati iz Amerike, ako čuje da sam pala godinu, obesiće me.

Auuu, koleginice, znate kako… Poče čovek da muca, rukom hvatajući se za kravatu koju poče da trga levo – desno, ne bi li došao da vazduha. Ali Tamara samo trepšaše okicama i učini mu se da mu namiguje. Ili je to umislio dok je treptao od sunca koje dopiraše kroz prozor kabineta i izgleda ga dodatno zbunjivaše. Vruće vam je koleginice? – upita je unezvereno bacajući pogled ka zatvorenim vratima, pa… odvraćajući pogled od njene suknjice, srameći se svoje podsvesti i stideći se pred burmom na ruci.

Njegovo ponašanje probudi kod Tamare još veću požudu i ona se odlučno nagnu licem prema njemu dok on kopaše po nekim papirima na stolu. “Profesore, ne mora to niko da zna, samo nas dvoje…” – šaputala mu je na uho bacivši pogled na njegove ruke koje se nakostrešiše i počeše da se tresu kao da ga je najednom strefio Parkinson. Alo matori, iskuliraj, sve je OK – ponavljao je neki glas u Tacinoj glavi, i ona krenu da ljubi profesora po vratu, otkopčava mu košulju i svlači je. Izgledalo je da će njena pusta želja ipak da se ostvari, još će od nje možda i da profitira, dok profesor ne poče neurotično da skače sa stolice, odupirući se njenim vrelim dodirima, poljupcima i godinama. Međutim, duboko u sebi znala je da mu nije svejedno što je ona, baš ona, prepička Filozofskog fakulteta, rešila da ga isposeduje. I da mu to svakako imponuje. Da je drugo mesto u pitanju, da nije to ovaj kabinet na čija bi vrata mogao da pokuca bilo ko u nekom trenutku, i da gospodinu profesoru nije u glavi njegova supruga, kojoj je, navodno, godinama veran (alo, da se razumemo, sve bi to palo u vodu da je u pitanju samo drugo mesto), pao bi gospodin profesor na njene čari vrlo lako. Ovako, on se držao, ne zato što je hteo, već zato što je morao. On je ipak cenjeni gospodin, profesor doktor X, sociolog.

Sklanjaj se, mala fukso! – otrgnu se dotični napokon, i izleti iz kabineta dozivavši kolege u pomoć.

Šta je bilo, kolega, gde gori?

Mal’ ne reče da mu gori u pantalonama, ali suzdrža se i ispriča kako ga napade studentkinja u kabinetu.

Neki profesori bejahu zaprepašćeni, dok ga drugi gledaše kao budalu žaleći što se oni ne nađoše na njegovom mestu.

I tako, prođe koja godina od toga, ali šuška se po faksu zašto su vrata od kabineta gospodina profesora uvek otvorena, te zašto i prozor drži u pripravnosti. Kaže mi jedna poznanica, drugarica cimerke moje koleginice, kako ode baš pre neki dan na konsultacije i zatvori vrata da je ne ubije promaja, a on čovek skoči sa one stolice i izdera se: “Vrata koleginice, vrata ostavite otvorena!”

Ali profesore, glava me boli od promaje…

Zatvoriću prozor koleginice, ostavite otvorena vrata!

Hah, pa ti stvarno nisi čula zašto su vrata kabineta xy, profesora X na vašem odseku, za vreme konsultacija uvek otvorena?

Јована Марковић: НЕУЗВРАЋЕНА ЉУБАВ

Док је седела на столу и причала о животу и делу Доситеја, мисли су јој одлутале на другу страну. Иако је волела да прича о њему, оваг пута није била сконцентрисана као и обично. Мислила је на другог мушкарца, свог колегу Милета или „Лепог Милета“, како га је обично звала. За њу он је био прави мушкарац – успешан, образован, начитан. Чак су имали и иста интересовања. Сваки дан је једва чекала да дође на посао да би га видела. А чинило јој се да и он уопште није индиферентан. Често ју је гледао, понекад би јој се и осмехнуо. А када би јој се обратио, она би се истопила. Њено име никада лепше није звучало него кад га он изговори – онако сензуално,тихо,заводљиво.

На састанцима није могла да престане да га гледа, грицкала је оловку и маштала. Замишљала је како су сами у учионици, како јој прилази с леђа, нежно јој склања косу са врата, говори јој како га јако привлачи. Затим је окреће и баца на сто, љуби је страсно и… Онда је одлучила да мора да предузме нешто, да начини први корак. Није могла више да издржи. Обукла је црвену хаљину, ставила пар капи „Chanel-a”, тек толико да га заинтригира. И за њу се могло рећи да је шармантна, да лепо изгледа. Увек је имала стила,истанчан укус, волела је да буде посебна и другачија. Скувала му је кафу и отишла у његов кабинет. Покуцала је и ушла: – „Добро јутро колега! Донела сам вам кафицу да се разбудите. Вредни сте од раног јутра, видим.“

-„О добро јутро колегинице. Хвала вам, баш сте погодили шта ми треба. Паа… Хоћете да попијете једну са мном?“

-„Хоћу, хвала на позиву. Успут да ли можете да погледате истраживачки рад на ком тренутно радим? Знам да ви имате искуства са тим, па бих желела да ме усмерите.“

– „Наравно колегинице, никакав проблем. Дајте да видим.“ Дошла је до њега и сагнула се тако да дође до изражаја њен заносни деколте. Били су врло близу,погледи су им се срели и… кренули су да се љубе. Било је онако како је замишљала, бацио ју је на сто, подигао хаљину и ушао је у њу, дивље, страсно. Уживала је у томе, коначно је била његова. Кад су завршили, рекао јој је да има посла. Обукла се и док је излазила из кабинета, намештала је косу. О било је ту свега сем кафе. Цео дан је блистала, он је коначно њен. Маштала је да ће да се уда за њега, да ће да му роди децу – била је луда за њим. А он као и свако мушко – једна никад није довољна. Завео је и млађу колегиницу од ње. Она је била мирна, скромна и повучена. Али привукла га је, њена младост, њена страст према књижевности, њена размишљања. А њој је пријала пажња старијег колеге. Доносио јој је цвеће и бомбоњере, био је врло пажљив и романтичан. И оборио је са ногу. Заљубила се у њега и започели су романсу. Често би се, као школарци, сакривали по ходницима и љубили да их нико не види. Била је пресрећна са њим. Ипак једном их је неко видео. Падала је киша тог дана. Старија колегиница ишла је на посао таксијем. „Колико?“-питала је таксисту. Док је враћала новчаник, погледала је махинално у башту кафића „Филозоф“ и имала је шта да види. Лепи Миле седео је са млађом колегиницом и држао је за руку. Затим су устали и загрљени ушли на факултет. Није могла да верује, била је ужасно бесна. „Шта види на тој ћопавој?! Не зна с ким се качи!“ Бесно је изашла из кола залупивши врата. Отишла је право у амфитеатар где је он управо држао предавање. Кад је ушла, он је почео да муца. Студенти су се окренули и видели њу како му прилази. Кад је дошла до њега, извадила је свој жути кишобран и почела да га туче њиме. „Ко си ти да ти мене вараш?! Ђубре једно! Ево ти! Иди код оне ћопаве, марш стоко једна!“ – избезумљено је вриштала. Он је викао са друге стране да га пусти и да није нормална. Студнети су праснули у смех, нису могли да се смире. Јасно је да је предавање прекинуто. Од тад она више никад није била иста. Постала је окрутна, дрска, огорчена. Малтретирала је студенте, поготово студенткиње. Уколико су биле лепе, била је љубоморна на њихову младост и лепоту, па им је кидала одећу, обарала их на испитима, избацивала са предавања. Више ниједном мушкарцу није дозволила да јој се приближи. А почела је и да пије лекове за смирење, од којих је касније и „скренула“, па се и удала за Доситеја, у својој машти.

Siniša Grbić: TVOJE DETE

Prošlo je već nekoliko meseci od najturbulentnijeg perioda mog života i stvari su počele da dolaze u red. Ceo ovaj nezavidan period počeo je još pre oko godinu dana, kada su razmirice u vezi sa Nenadom počele da ugrožavaju stabilnost i sreću, kako moju tako i njegovu. Taj period smo provodili u skoro svakodnevnim prepirkama i te nesuglasice su me činile sve nezadovoljnijom i sve više skeptičnijom da je on pravi čovek za mene. Sa druge strane on je tokom tog perioda, drastičnije no ranije, bivao sve ljubomorniji na svaki, pa i iole bezazlen pogled koji uhvati da je uperen ka meni. Takve stvari, uz mnoštvo drugih, pospešivale su krizu u našoj višegodišnjoj vezi a sve je kulminiralo saznanjem da sam trudna.

Svesna trenutne situacije i svakodnevno vagajući da li ću i sutra dočekati sa njim bila sam rešena, ne ostavljajući mesta kompromisu, da to dete neću roditi. Nenad se isprva suprotstavio toj mojoj odluci ali nakon razgovora do ranih jutarnjih časova jedne večeri ipak je prihvatio činjenice da ovo nije zdrava veza za iznošenje trudnoće i da nam, dok ne stabilizujemo vezu dete nije potrebno.
Nakon ove krupne odluke koju smo na kraju ipak doneli zajedno kao da je krenulo nabolje. Rešavanje ove iznenadne neprilike mi je dalo podsticaj da verujem da smo dobar par koji može da reši svaki problem. Bila sam ponosna na Nenada zbog načina na koji me je podržao i količine empatije i razumevanja koju mi je pružao. Tih dana sam ga zavolela još više.
Dan zahvata ispostavio se kao jedan od najgorih u mom životu. Osim toga što sam trebala da učinim jedan tako nemili i neprijatan čin, neposredno po okončanju procedure, majci, koja je bila sa mnom i jedina osim Nenada i mene znala za trudnoću, javili su da joj je otac iznenada preminuo. Bila sam skrhana kada sam primila tu vest. Već krhke emotivne stabilnosti i pod nabojem pomešanih emocija smrt jednog od najbližih i najdražih članova porodice me je u potpunosti slomila. Mamin otac mi je bio jedan od idola, čovek pored kog sam odrasla i čije sam navike i osobine rado usvajala. Bio mi je poput oca, kog sam imala i još uvek imam, ali koji je dobar deo mog odrastanja bio odsutan zbog posla. Gubitkom dede sam izgubila mnogo, izgubila sam osobu od poverenja, nekog ko me je bezuslovno voleo i uvek ispravno i dobronamerno savetovao. Njegovom smrću izgubila sam deo sebe i zato me još više peče savest jer ni osam meseci otkako je preminuo nisam uspela da smognem snage i odem mu na grob.
Danas, stvari su bolje. Nenad i ja smo uspeli da revitalizujemo vezu i sada sam sigurna i čvrsto rešena da ću sa njim provesti život. Deda mi još uvek neizmerno mnogo fali ali navikavam se da nije više sa nama. Svaki dan, odlaskom i povratkom sa posla razmišljam o njemu dok prolazim pored našeg mesnog groblja. Konačno sam rešila jedan dan prilikom povratka kući da svratim i položim mu cveće.
Bio je april, pet sati posle podne kada sam prošla kapije groblja. Odmah na ulazu zapljusnuo me je miris procvetalih džanarika koje su tu već dugi niz godina rađale. Pored divljih ringlova na groblju je bilo još dosta stabala različitog drveća. Ne znam da li je ovo puno drveća što ovde ima i koliko je to puno drveća na groblju, takve stvari obično ne primećuješ kada ideš na sahrane po drugim grobljima pa je teško reći. Ovo naše znam da ima džanarike na ulazu, po nekoliko drveća raznih vrsta i samo jednu brezu. Ta breza mi je orjentir, jer tamo je deda sahranjen.
Primetila sam da sunce nekaraktristično brzo zalazi i da dan gubi svetle nijanse. Bilo mi je čudno to, budući da nije puno prošlo otkako sam izašla sa posla i da obično u ovo vreme stižem kući dok je napolju još uvek dan.
Pružila sam korak kako bih što pre obavila to što sam naumila i napustila groblje dok se nije potpuno smračilo. Počela je da me hvata jeza kako je svakim mojim korakom bivalo sve mračnije. Stigavši do breze i groba, sunce je već zašlo i sada su samo njegovi zraci zračili po vedrom nebu i činili predvečerje. Žmarci su počeli da mi se razležu po telu. Groblje mi ni u koje doba dana nije prijatno mesto a kamoli ne predveče. Hitro sam se povila da spustim cveće i potom doživela kompletan šok. U trenutku kada je prvi cvet dotakao nadgrobnu ploču svaki preostali zrak sunca je isčezao. Na groblju se razvi potpuni mrak. Ustuknula sam u prvi mah ali sam se ubrzo pribrala. Znala sam da mi panika ovde neće pomoći ako želim što pre odavde da odem. Napravivši par koraka primetila sam neku svetlost u daljini. Pomislih kako je i rasveta ostala zatečena ovim iznenadnim smrknućem i da je mehanizmu trebalo neko vreme da se aktivira.
Ubrzo uvideh da svetlo koje nazirem nije od rasvete, budući da je bilo na tlu i kretalo se ka meni. Javi mi se nada da je neko video da sam ovde i da dolazi po mene. Odlučila sam da ostanem tu gde jesam i sačekam pomoć jer je očigledno da izvor svetlosti stremi ka meni. Čovek koji mi je prilazio nije imao tipičnu lampu, budući da je on ceo svetleo u mraku i bacao svetlost po neposrednoj okolini. Kada mi je prišao na svega nekoliko koraka to je bio momenat kada sam se potpuno uverila da sve ovo sanjam. Čovek koji svetli ovde na groblju bio je čovek sa slike na grobu na koji sam položila cveće. Bio je to moj deda.
Izgubila sam razum! Znala sam da sanjam jer prosto ovo nije moguće, ali nisam mogla da se probudim. Košmarni snovi su utoliko nepopularni jer ljudi nisu svesni da sanjaju sve to.
Sa druge strane, ja sanjam. Sanjam miris džanarika, restrikcije svetla u pet popodne, dedine siluete obasjane svetlošću kako mi prilazi i stavlja ruku na rame. Sve ovo sanjam ali ne mogu da se probudim. Bleda sam, osećam. Da ne svetli on svetlela bih ja, kao što bi svako zračio belinom beskrvne kože da mu priđe pokojnik i stavi ruku na rame.
Držeći ruku na mom ramenu stajao je naspram mene. Nepomično sam stajala osećajući da mi je svaki mišić tela zgrčen. Znala sam da neće i da ne može da me povredi ali same ove nadrealne pojave, tako realne, bile su previše za mene. Pokušao je nešto da izusti ali je naišao na poteškoće, kao što je to slučaj sa osobom koja izgubi moć govora. Otvarao je usta ali sve što je izustio bio je ropac bez artikulisanog zvuka. I dalje nisam mogla da se pomerim, mada sad nisam ni želela. Htela sam da ga čujem.
Dok se trudio da nešto izusti u krošnji breze začulo se neko migoljenje. Taj zvuk mi namami oči ali nisam uspela da uočim ništa u tom mraku.
Vratila sam pogled na dedu i dočekala sam njegov glas. Dete… Tvoje dete. – čula sam. Ove reči me preneraziše. Suze mi navrnuše i osetih snažnu bol u grudima. Pomislila sam kako me savest proganja u ovom zapečaćenom košmaru. Sulud um je išao dotle da je pomišljao da je deda zbog mog čina umro.
Zatim, trenutak mog potpunog ludila opet uznemiri zvuk u krošnji. Uperila sam pogled ka mestu šuma ali opet nisam ništa uočila. Osetila sam kako dedina ruka polako prelazi sa ramena ka vratu. Isprva lagan dodir postajao je sve teži. Osetila sam da me stiska.
Mog potomka da ubiješ – izusti deda kroz zube. Davio me je dok se u krošnji iza njega pojaviše dva crvena oka. Okrenuo je glavu da vidi da li je tamo, kao da ga je isčekivao, pa se ponovo okrenuo meni i gledajući me ispod oka licem koje više nije ličilo na mog dedu izustio: Drekavac, stigao je!
Vrištala sam svom snagom glasnih žica dok nisam uspela da se pomerim i osetim jorgan upetljan među noge. Samo san, ipak, pomislih i osetih olakšanje još uvek vrišteći.
Nisam uspela da zbacim jorgan sa sebe budući da mi je bio nešto teži no obično ali sam prestala sa urlicima. Trebalo mi je par momenata da dođem sebi od ovako živopisnog i užasavajućeg sna.
U isti mah kad sam otvorila oči na mene se baci stvorenje crvenih, demonskih očiju, ogromnih čeljusti. Užasan, poput ogromnog, nakostrešenog pacova zgrabi me za vrat i poče daviti.

Tvoje dete… zadnje čula je.

Marko Andrić: TAMNA STRANA FILOZOFSKOG FAKULTETA

-Da li se zaklinjete da ćete pred sudom govoriti istinu, i da nećete ništa prećutati od onoga što vam je poznato o ovom događaju?

-Da, zaklinjem se.

-Čemu ste prisustvovali, dana 13.12.2016. godine, na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Novom Sadu?

-Prvo sam prisustvovao jednom sasvim običnom kursu interaktivne fikcije, gde je profesor Miloš Jocić, kao i svaki put, pokazao da zna sve o svim temama. Te večeri nam je po stoti put dokazao da je prešao sve video igre koje su napravljene do tog dana.

-Kako mislite, zna sve, o svim temama i kako mislite, prešao sve video igre koje su nastale do tog dana?

-Doslovno i bukvalno. Predavao nam je minimum deset predmeta u tom momentu, pisao je knjige, prešao sve video igre, pogledao sve filmove, stizao je i da igra košarku. Prosečan student, kao ja, zaokupljen obavezama, nije primećivao opseg njegovih znanja i interesovanja.

Međutim, kolega Marko, bio je od onih studenata, koje više interesuje sve drugo, nego obaveze na fakultetu. Voleo je da filozofira i da mašta, pa ga je ponekad bilo zamorno slušati. Tog popodneva je bio posebno inspirisan, već tokom predavanja mi je izneo svoju teoriju, po kojoj profesor Jocić verovatno na neki način kontroliše znanje i vreme, jer fizički nije moguće postići sve što on postigne u jednom danu. Izvadio je hrpu papira, sedeći na 3 metra od profesora i objašnjavao mi je kako je pratio profesorove aktivnosti, upisivao ih i došao do statističkih podataka, da jedan profesorov dan traje 60 sati! Poznavajući ga kao zanesenjaka, prihvatio sam sve ovo sa velikom rezervom.

Ni nakon predavanja, zanos ga nije napustio, na par metara od lifta, uhvatio me je čvrsto, video sam pomalo ludački pogled u njegovim očima, dok mi je vikao kako to fizički nije moguće. Odjednom je usledila potpuna tišina!

Okrenuo sam se i video profesora Jocića iza nas, prošao je neprimetno i zaputio se ka 4. Spratu. Markov pogled je u sekundi eskalirao iz blago ludačkog u potpuno izbezumljen, gledao sam u oči koje do tada nisam video. Iznenađujuće smireno mi se primakao i šapnuo “moram da vidim šta ima tamo, šta radi tamo“. U stomaku sam osetio komešanje nelagode i blagog osećaja straha. Nisam tip koji voli egzibicije, a pogotovu ne da „zabijam nos“ u tuđe stvari. Nakon kratkog razmišljanja, odlučio sam da krenem za njim, više iz zabrinutosti da on ne napravi neku glupost.

Na 4. Spratu me je dočekao potpuni mrak! Nisam mogao da ignorišem ubrzane otkucaje srca, niti mokre dlanove, ali morao sam da potražim prijatelja. Na kraju dugačkog hodnika ugledao sam slabu svetlost, činilo se da se probija kroz neka vrata. Trudio sam se da što neprimetnije priđem, dok su mi drhtaji i znoj osvajali telo. Prišavši sasvim uz vrata, jednim okom sam provirio u sobu i na podu sam ugledao Marka, onesvešćenog i svezanog. Pored njega su bila dva čoveka umotana u crne plaštove, sa kapuljačama na glavi. Zid naspram vrata je bio prekriven velikim zelenim trouglom, sa okom u centru. Pogled velikog oka me je skamenio, a jedan od ljudi u crnom se okrenuo. Bio je to dobro poznati, pogled iznad naočara, profesora Save Damjanova. Tup udarac u predelu potiljka je poslednje čega se sećam.

-Gospodine, da li ste svesni da ste zašli u odaje tajnog društva i da sa informacijama koje imate, možete naneti trajnu i nepopravljivu štetu našem društvu?

-Pretpostavio sam.

-Vodite ga!

Драгана Мијатовић: УКЛЕТИ СПРАТ

Ево не сећам се баш најбоље, да ли је то био сан или је била стварност, али ми се чини да сам видела, а можда и нисам, јер ево ме у кревету и покушавам да се присетим свега, и знам нешто ме је потресло, е сад да ли је сан, ма све ми је нешто реалистично.Сећам се да сам отишла на факултет и требало је да полажем један испит, била сам у паници, мислећи да касним испит је почињао прилично рана, а како сам путник морала сам много раније да кренем па сам самим тим и дошла доста пре самог почетка, од целог факултета једнино на кога сам наишла био је портир када сам улазила на факултет, реших да идем лифтом морам признати мрзело ме да се пењем уз степенице нисам нешто била расположена за разгибавање, била сам прилично поспана па сам помислила како ћу се завући у једну од ниша и мало одремати, још увек је то јутро било мрачно.

Тамн када ћу да задремам чујем неки ударац. Туп! Туп! Туп! Испрва сам мислила да умишљам, али онда је убрзало и чула сам све гласније и све брже. Туп! Туп! Туп!… срце је почело убрзано да ми лупа, помислила сам да долази са крова, или сам умислила мада је можда долазио из неког ћошка негде где сам ретко залазила или готово никад, четврти спрат, тамо никад нема никог осим оних који раде, али се питам шта се чује, да неко није остао на факултету преко ноћи сакрио се, да вероватно је то, помислила сам и наставила да дремам на тврдој клупици, као јастук ми је послужила торба, мало неудобно али шта сад да се ради, некад помислим да би тебало да кампујем испред факултета и да уопште не идем кући. Но и тако сам затворила очи, кад осетих да је нешто невероватном брзином прошло, запитах се шта је то, сада ме је страх, шта се то налази на факултету, да ли се то неко игра са мном, сада сам унезверено гледала, срце ми је куцало могла сам да га чујем прилично гласно у свој тој тишини, почеле су очи да ми шарају по спрату, окретала сам се , гледала иза себе, испред себе, мало ми је фалило да вриснем, али нисам могла, ако нешто има наћи ће ме, или можда већ зна да сам ту. Скупила сам се и чекала, ништа ми није падало на памет друго, ако крене ка мени знаћу где да бежим, у том тренутку сам погледала у најмрачнији део спрата и видела сам како се у сјаје неке очи и гледају право у мене, облила ме је хладна зној и тренутна парализа, убрзо је из тог мрака излазило омање биће, али крупно и то прилично, носило је некакву дугачку црну хаљину, личило ми је на буре, гледало ме је сјајним закрвављеним очима, и пошињало да се смеје, видела сам да су јој очњаци изражени више него остали зуби, чекала сам тренутак када ће да ме нападне, а онда сам чула некакав смех какв до тада још нисам чулал, био је језив и није се прекидао, да би се онда уозбиљило и рекло ми: „Шта ви студенти знате, ништа ви не знате, требало је да знате све, да ми рецитујете стихове епских песама, да ми рецитујете стихове лирских песама, али не за вас ништа традиција и култура не значе него сте ме претворили у вештицу! Сада ће испаштати свако од вас!“ у том је тренутку кренула на мене и ја сам почела да бежим, бежала сам колико су ме ноге носиле, она ми је била за петама смејала се, као сам ђаво и викала је ја ћу вам показати шта је урбана легенда, ја ћу вам оживети легенду. И јесте, и било је страшно, мој бег се завршава напољу када почињем падати у несвест, у једном тренутку чујем само портира како говори: „ Ниси знала, ех требала си носити бели лук, крст, ех студент књижевности а не зна за вампире и за превентиве“. И ево ме пробудих се у свом кревету Бога питај шта је било је ли сан или стварност, сада сумњам да ћу моћи да идем на факултет неко време. Шта год да је изгледало је реалистично!

Наташа Танасић: КАКОФОНИЈА

Лебдимо над понором, у бетонској корпици са црвеним дном окаченој о ништа, и „утуцавамо“ још једну од оних дугих и непрактичних пауза између предавања. Обе ћутимо, већ одавно ми тишина није непријатна, без обзира колико ми је стран саучесник у том злочину против насушног нашег small talk-а, којим сваки друштвено прихватљив члан заједнице мора суверено владати. Покушавам пронаћи најмање неудобан положај у тој корпици која је превелика за једно, непрактична за двоје, али у крајњем случају може да понесе и четворо или петоро… Уопштено, целу ову зграду сам увек доживљавала као екстремно растегљиву, тек што помислиш да си стигао до краја ходника отвори се неки нови пролаз, ново степениште, и тако у круг, а никада нисам сазнала постоји ли крајња тачка, и може ли се до ње доћи.

Различити звукови допиру са различитих нивоа, фрагменти разговора, истргнути из контекста и обесмишљени, стопљени у великом празном простору између лебдећих корпица, као у неком великом лонцу. Стопљени у великом лонцу, где сам то чула, а да: „Америка је лонац за претапање нација“ искрсне ми у сећању крештави назални глас наставнице географије из основне школе. Чудно је како њен глас, од кога ме дели толико година, и сада одзвања јаче у мојој свести од свих овде присутних гласова. Поглед ми лута по огромним прозорима, који пропуштају неку нездраву, жућкасту светлост, и по пузавицама које висе по ободу оног „лонца“, а чије је лишће исто тако жућкасто и нездраво. Прозори су, као и увек прљави, па можеш пратити како сунчеви зраци падајући под различитим угловима на те древне мрље формирају увек нове облике, као неки калеидоскоп, видиш винтиџ зграда се понекад понаша као винтиџ играчка и то је супер, па бар више супер од small talk-а, али (ооо не) ево га долази.

„Јесили чула шта је било на испиту из…“ започиње она, а мени се већ јавља потреба да преврнем очима, но на сву срећу, и то сам научила да радим у себи. Знам знам, на испитима се студентима увек дешавају неки ужаси и катастрофе, тако је још од почетка:

Лингвистику мораш изаћи најмање пет пута да би положио, уопште не очекуј да положиш раније.

Ако на фонологију не изађеш у јануару нећеш положити, пушта само у јануару.

Изгледа као монахиња, смеје се као психо, страшна је, да, али кажу да је на испиту скроз океј.

Чула сам да је једну студенткињу извређала и гађала индексом, ужас!

Асистенти су увек гори од професора, млади и преналожени, гледај да те не питају асистенти.

Он има камену фацу, никад не знаш да ли се шали или је озбиљан, па је самим тим разговор са њим често непријатан

Црвена тета на шалтеру и библиотекарка гризу главе, избегавај их што више можеш.

И не могу да се сетим више. Негде у другој години сам престала да пратим такве најаве и апокалиптична предвиђања, јер су се показали као крајње неистинити. Онда мало технички проблеми, наш омиљени репертоар за жалбе и приговоре, али изречене само у ветар, или онај лонац за претапање, где им се смисао коначно изгуби, ако га је уопште и било:

Зашто су мењали ове бројеве, таман смо се навикли на старе. Већ је све било довољно конфузно, није било потребе да компликују још.

238, где је то, то је стара 72, проћи ће ми живот у учионици бр. 72

Зашто учимо словеначки, то је потпуно бескорисно, а битнијим предметима не посвећујемо довољно пажње

Зашто се ово полаже писмено, зашто се оно полаже усмено

Зашто су окачили оне слике по зидовима, грозне су

Зашто не могу да пријавим испите, како не знаш, САЗНАЈ, ЗАШТО СЕДИШ ТУ

И на крају, професори:

Како је могуће да сте толико необавештени

Дајџест скрипта код мене не пролази

Треба живети са Христом,

Ваша генерација је безвољна

Бзззз дфјсијфисхга бзззз, шта сам оно хтео, а да (њега увек замишљам као тасманијског ђавола из цртаног филма, и то ми је пресимпатично)

Факултет је претворен у средњу школу

Не читате, не студирате, Болоња, Болоња Болоња…

И тако, док привидно слушам колегиницу и неким периферним делом свести усвајам нову факултетску урбану легенду, мешају се и стапају у мојој глави као у великом лонцу за претапање оне старе, већ познате – као мрље, као калеидоскоп, као гласови у нескладу. Растежу се па се питам има ли крајње тачке, и може ли се до ње доћи. Како време одмиче, све мање вреде. Ипак има једна, која доминира над свим другим, као глас моје наставнице географије над другим гласовима: кажу да је био једном неки студент на овом факултету који је прошао цело школовање а да ни једном није осетио како је пољуљан из темеља, уплашен, запитан над собом и својим способностима, и над исправношћу одлуке да студира баш то. Прошао је ненагрижен свим тим причама које се у овом лонцу крчкају.

Кажу… А не знам, мени је вероватнија она о џиновској змији из канализације.

Filip Janković: SLADOKUSAC

Obožavam ovaj slatkasti, bademast vanila-vonj starog papira, postepenog raspada celuloze. Jedva savladavam poriv da ga gricnem. Pitam se, da li bi mi uopšte dozvolili ulaz u arhive da znaju da sam kao dete jedva izlečen od čudnog poremećaja neselektivnog jedenja papira. Ali ta mračna prošlost je daleko iza mene. Što se javnosti tiče. Inače, malo sutra! Pitanje da li bih drugačije uopšte naučio da lažem i osposobim se za egzistenciju u ovom licemernom, kvaziracionalnom ustrojstvu zvanom društvo. Kako bi neko uopšte mogao da poveruje da je čovekova priroda sposobna da se odupre perverznim zadovoljstvima, kad svako ustrojava ceo svoj život prema svojim opsesijama i iracionalnim željama.

Dobio sam posao iz najluđih snova. Niko ni ne pomišlja da bibliotekarstvo može biti, ovako, čist hedonizam! Po ceo dan sedim u onom sablasnom seminaru i uživam. Od pretprošlog semestra niko nije ušao. Ni čistačice. Profesori predaju i pišu iz glave, studenti uče sa Vikipedije, čitaju elektronske knjige, ako čitaju… Samo napred, deco, više za mene! Nekom štivo, nekom jestivo! Listam, listam, pa je slistim list po list! Opa, ode Ostrogorski! Rashodujem iz fonda. „Bakteriološki neispravna“. Doviđenja!

Vremenom sam razvio veoma istančan, vaspitan ukus. Više se moj dragi poremećaj ne može kvalifikovati epitetom „neselektivno“. Često obilazim regionalne bukinerije u potrazi za pravim književnim poslaticama. Redovno mi mogućnosti ne dozvoljavaju da mnogo šta otkupim, ponesem kući i na miru smažem, pa zato samo gledam, pipam, mirišem i, kad niko ne gleda, malo liznem, ako ne listiće, a ono prstiće, da me želja mine. Otud stalno nosim maramice sa sobom, pošto mi se pljuvačne žlezde lako otmu kontroli. A kako da im zamerim!

Dobio sam da na nekoliko dana odmenim koleginicu na „četvrtom spratu“. San snova! Maramice ništa ne pomažu sad u ovoj riznici đakonija! Opasno narušavam optimalni nivo vlažnosti vazduha, ali ko mari za to ovde gde prokišnjava i kad je sunčano. Sačekaću da koleginica ode na pauzu, pa ću onda da krenem obilazak. Plan nije mogao biti bolje smišljen. Jakov Ignjatović. 1886. Odlična berba! Mogao bih sad samo malo da gric… Aaaaaaaaa! Pusti me! Beži s mene! Mačku ti prokletu! Šiiiic! Šiiic odavde! Ovde miševi kolo vode!

Tamara Bastaja: HEJ, SLOVENI

Koleginice, molim Vas da ne spavate dok ja pričam. Kakav je to način? Ovde govorimo o veoma važnim stvarima koje treba da znate da biste sutra bili dobar profesor. Naprimer, koliko je važno za književnost da znate o tvrdom i mekom ъ. Govorila je Nataša, svojim visokotonskim glasom, dok sam dizala glavu sa klupe. Sigurno sam da će mi baš trebati staroslovenski dok sa decom budem razgovarala o Andriću, mislila sam. I šta me se tiče uopšte to, da sam htela da se bavim jezikom, upisala bih ga. Kakav promašaj u studijskom programu. Izvinjavam joj se, bunovna i usnula.

Nikad mi se nije dopadala ta žena, a ni ja njoj, očigledno, nisam bila najomiljeniji student. Slušam ga već 4. godinu, i muka mi je od njega. I od šžn, žšn, jšn, blaa, blaa. Ali pošto je je to bio poslednji ispit, do kraja mojih slavnih studija, morala sam prvi put izaći da ga polažem. Sedela sam, sa sveskom u ruci, u betonskim bunkerima ispred ucionice. Kako je uvek neprijatno tu sedeti, imala sam osećaj kao da ću propasti, što su moje kolege vezivale za moje kilograme.

Asistentkinja, koju nikad nisam videla, prozvala me da uđem. U učionici je bio mrak, Nataša Dragin je sedela i pokazala mi rukom da sednem preko puta. Izvucite pitanje, nadam se da Vas i danas neću uspavati. Sunce je polako zalazilo, a učionica je tonula u tamu. Sijalice nisu radile, što je ona objašnjavala kao škrtost Dekanata. Bila sam jedini student na ovom ispitu. Kada sam je upitala kako to da mogu da polažem sama ispit i zar to nije protiv pravila, kojih se ona čvrsto držala. Nije odgovorila. Čak nije ni bilo facijalne ekspresije. Nesvesno sam počela da zurim u njene kapke koji se nisu pomerili. Zar ne moramo da trepćemo svi? Koleginice, izvucite pitanje, što pre završimo pre ćete se vratiti na spavanje. Zar nije to ono što Vam je jedino važno? Nasmejala sam se i pošla da izvučem svoju kombinaciju pitanja. Kako sam dotakla papir, tako se njena ruka našla preko moje. Dugi prsti sa još dužim crnim noktima ostavljali su krvave tragove na mojoj ruci. Pokušala sam da je izvučem iz njenih kandži ali nije mi uspevalo. Niste sada tako vickasti kao na časovima, draga koleginice? Govorila je kroz zube, razrogačenih očiju bez zenica. Sve više me obuzimao strah, nisam mogla da se pomerim. Asistentkinja je ušla sa osmehom. Iza leđa je držala nekakav metalni predmet, sve dok ga nije pružila profesorki, nisam bila sigurna šta je u pitanju. Ustanite koleginice. U trenutku ustajanja, svetlost se odbila o kosu koju je sada ona držala u rukama.

Vreme je da diplomirate koleginice. Zatvorite oči.

Image not found

Sanja Veselinović: U IME OCA I SINA

Iz svih predmeta desetke, samo kod njega sedmice! Poludeo sam načisto. Kvario sam vid na akatistima, prevrtao suve listove jevanđelja, znao sam bolje i od moje Milunke kad je crveno slovo, a on opet, uvek, 73 poena, i nijedan više. Išao sam na sva predavanja, ali to njega nije mnogo zanimalo. Na liturgiju da idem stvarno nisam mogao.

Mislio sam da ću slušati lošu poeziju na književnim večerima, zalivati avangardu rakijom s kolegama i koleginicama recitovati Rakića posle burnih domskih avantura. Umesto toga, ja sam čitao besede Svetog Jovana Zlatoustog i kasnio petkom na voz zbog njegovih predavanja.

Nisam planirao da budem štreber. To se desilo, isto kao što se desilo i to da za četiri godine nisam naučio čak ni da držim cigaru, da mogu bar na pauzama da ispušim koju i priključim se grupici ispred fakulteta. Koleginice su tražile moj broj, ali samo da bi me pitale od koje do koje treba za kolokvijum. Jer ja sam onaj „pouzdani”, a takvi se baš i ne izvlače noću kroz prozore ženskih domova. Valjda sam zato bio još više besan što ne mogu ni štreber da budem do kraja, nego je baš on morao da mi zagorčava život od prve do četvrte.

Dvanaest puta sam poništavao ispite kod njega, što iz prve, što iz druge godine, a kasnije sam se već mirio sa sudbinom da mi, što se njega tiče, ni Bog ni Sveti Ilija ne mogu pomoći. Kad je već sve bilo pri kraju, reših da odem na konsultacije i kažem mu sve što mi je ležalo na duši – mogao je da mi kaže samo da sam „čovekomiš“ ili „bogoborac“, a to bih već nekako preživeo.

Ulazim u kabinet s propisnim „pomaže Bog“, na šta me on začuđeno pogleda. „Bog vam pomogo, kolega, kojim dobrom?“ „E pa, profesore, kad se već sve položilo, došao sam da vam kažem, sa svim dužnim poštovanjem, da ste mi zagorčali život u poslednje četiri godine“. On, šokiran, zausti da kaže nešto, ali ja ga prekinem dok još imam hrabrosti. „To što ste vi celog života bili monah pustinjak i pevali molebane umesto da ste popili koju i zezali se s društvom, ne znači da svi moramo biti takvi. Pa ja nisam čak ni bludni sin bio! Od mene i đavo zbog dosade beži! A s vašim sedmicama, večnim sedamdeset trojkama, ostao sam samo prosečan, nisam čak ni svoje isposništvo uspeo u nešto da pretvorim. Ništa od mene neće biti! Znaju me kao čudaka koji vuče Novi zavet iz seminarske. Ne lože se devojke na Bibliju baš, je l’ znate to?“

On ustade još dok sam ja štrcao pljuvačkom u vazduh i maglio svoje naočare. Kad sam završio, on mi, svom zaduvanom, pokaže da sednem. „Pa da popijemo koju“, reče. „Volim dobru šljivu“.

Slušam njegovu priču, zaprepašten, bez reči:

„Na splavu mi je bilo najbolje, tamo sam bio svoj, i pevao šta sam hteo. Kasnije, u grupi, nisam se baš snašao. Zato sam počeo da pevam opet sam. Ljudi su me obožavali. E kakva je to publika bila. Ništa ovo danas, to sve drogirano dođe na nastup. A znao sam i ja, nije da nisam znao… I kocka, i droga, i pištolji… Jedan mi je glave došao, jedva sam preživeo zatvor. Na ruletu sam potrošio više nego što sam zaradio. A zarađivao sam mnogo. Ništa ti, sine moj, ne znaš. Tek kad dođeš do nekog dna, shvatiš šta je život. Onda mi se smučilo sve. I mislio sam, isto kao ti, da doteram do druge krajnosti, kad mi već ova prva ne ide. Mučki sam se skidao, sa svega. Onda su me i ranili. Pa me proglasili mrtvim. Cela Srbija je plakala za mnom. A ja sam pobegao i promenio život skroz. I svoj lični opis. U manastir nisu hteli da me prime. Zato sam tu, pod drugim imenom, petnaest godina posle. Kratka kosa, košulja, džemper, i Biblija pod miškom. Naučnih radova kol’ko hoćeš. Ali nije ni to život, zato ti ovo i pričam. Samo je Bog naš, Isus Hrist, savršen. Mi smo svi… ništa. Najveća sloboda ti je da pričaš po svom. Otkad sam to shvatio, ne pevam, ali govorim šta mislim. Kolege profesori misle da sam lud, a meni je u stvari najbolje. Ja sam samo slobodan. A ti, da se ošišaš, i da se ne gordiš s tim desetkama. Stotka je za Boga, sedamdeset tri je za studenta!“ – grunu on odjednom kao da me proklinje. Ustade i poče da peva nešto neartikulisano, nekakve bele ruže, nekakvi ljudi kao on. Mene oblije hladan znoj, ni da se maknem! Uze knjigu sa stola i baci je na pod, uze drugu, i baci je kroz prozor. Meni srce stade, ovaj je skroz lud! Šta sad, Bogorodice i svi sveci nebeski!

Sunuh onu šljivu u grlo i istrčah nekako napolje. On za mnom. Gori grlo, gore noge, on ne staje. Viče nešto, čujem samo da kaže “bajpas”. Tačno, posle ovog ne gine mi jedan! Šta doživeh, Milunka moja! Šta doživeh! Ima stotinu stepenica, stići će me, brz je, ni stomak mu ne smeta. Istrčavam sa faksa, čujem da viče portiru da zapiše neki broj?! Da me privedu sutra?! Trčim do Dunavskog, a onda stajem, još uvek prestravljen. E Milunka, za ovo si od usta odvajala, da ti sina gone profesori i privode portiri!

Kad dođoh u stan, preležah koji sat. Jedva se usudih posle da ukucam na Youtube-u ime. Tek onda mi je sve bilo jasno. Samo mu je kosa falila. Ne znam kako nisam primetio pre.

Image not found

Dijabolik?

To sam sada ja.

Зорица Станојевић: КОЉАЧ И ЊЕГОВИ АСИСТЕНТИ

Портир који излази константно иван свог ограђеног простора. Да ли се икад запитате зашто је то тако? Спремачице константно рибају подове на појединим местима и носе нешто повеће у својим црним кесама за смеће. Копирница се налази одмах преко пута портирнице, а студентска служба са десне стране испод степеништа. Да ли је овај положај случајан или открива неку констелацију вишег реда?

Обичним очима скривени сигнали не могу да се перципирају, те је Душан, један од студената Филозофског факултета, добио од свог ујака из Аргентине на поклон једне специфичне наочаре. Оне имају способност да скенирају ствари, да виде испод покривеног, да продру у унутрашњу суштину. Прво је ово схватао као играчку, међутим, временом, је решио да их стави за време свог боравка на факултету, пошто је био инспирисан руским формалистима и њиховим појмом под називом дезаутоматизација перцепције.

Душан ставља своје наочаре и улази на факултет. Прво је угледао портира. Чудно, његове руке биле су као од бордо коже, прекривене црним пругама… Кретао се ка централној читаоници, у кесама за смеће које су вукле спремачице видео је заправо исецкане комдиће меса. Решио је да се врати назад и видео да портир сваки пут када држи прекрштене руке даје неке тајне знаке браћи близанцима са копирнице, као и то да им спремачица утура у руку поједине папириће. А шалтеруша сваки пут кад изађе из свог стакла, помно и детаљно осматра терен.

Душан је отишао до тоалета и приметио крв… Отворио је врата и ту затекао једног свог колегу кога није виђао данима. У очају, скинуо је наочаре и погледао у истом правцу и тамо није било ничега. Душан је схватио да без наочара све ово није видљиво. Но, сад му је коначно било јасно зашто се број студената на факултету смањује…

Брзо се евакуисао из овог чудног простора који је некада сматрао познатим. Отишао је код куће и читајући Бувара и Пекишеа, размишљао дуго, дуго да ли да на свој факултет долази са овим специјалним наочарама или са оним претходним, обичним, као и досад.

Nikolina Zekonja: ŠTA TO NEDOSTAJE FF?

Za studente Filozofskog fakulteta velika je misterija četvrti sprat. Kažu da od kako je fakultet napravljen četiri mačke čuvaju taj sprat i nikada ga nisu napustile.

Ali te mačke su posebne.Preko dana dok su tu još bibliotekari,mačke ih koriste za svoje potrebe. Zahvaljujući veštinama koje su godinama usavršavale živeći među knjigama mačke hipnotišu bibliotekare. Kada su one gladne bibliotekari osećaju neverovatnu glad, odlaze da kupe hranu i po povratku sve što kupe serviraju njima. Kako mačke počnu da jedu hranu ,bibliotekari tako prestaju da budu gladni.

Sigurno se pitate otkud mačke na fakultetu?

E pa kao što je inače običaj od Srba prve noći u novoj kući prvo prespava neka mačka. Tako je isto godine 1954. arhitekta fakulteta dan pre zvaničnog otvaranja fakulteta u zgradu zatvorio sedam mačaka.

Sedam različitih mačaka (crna,bela,cvena,ruska plava mačka,sijamska,calico,tobby) noćilo je na fakultetu. Ujutu pre svih na fakultet došao je arhitekta i zatekao mačke na četvrtom spratu,ali samo četiri su bile žive (bela,crna,sijamska,calico). Šta je urzokovalo smrt ostalih mačaka? Da li je smrt ovih mačaka odredila sudbinu Filozofskog fakulteta?

Драгана Богојевац: УСТАНОВА ФФ

Отворена врата данас зову,
трчи багра своме новом дому.
Уђох, видех, задржах се до сада,
кажу стари студенти,
институција је права!

Идем, клецнем, застанем,
дођем до филозофа, када тамо –
меч се ориИИ, вика, дрека,
набоди је, ајде, шта само стојиш!

Две се коке побише,
кишобран је пацка,
мени жао туфни,
њима нема спаса!

Љуте гује, зајапурене
све попреко гледају,
вечни проблеми троугла –
легенде по факултету справљају!

Насмејах се слатко,
Бато, ја бих то под мач,
ал разумем “кокошке”
петао је пурпуран –
само одлете за ч’с!

Некадашњи профа ренесансе и барока,
гледао из прикрајка,
па се само смешка.
Знадох одмах по кошуљи,
белаја ће бити,
заборавио бело у машину,
ноћас да отпреми.

Пењем се ја горе,
дођох и до светске,
није ваљда опет?
Дежа ву у грлу –
почело да стеже!

 Све у истом кругу,
све на истој стази,
Мелвил и Турније
никакве су газде,
Моби Дик и Петко
почели по ходницима
да збијају шале!

Некад се ту промува и –
господин Бодлер.
Нису још целина,
Ахил се још чека –
стао до излога,
штит да излакира!

Ајме луде куће,
кажу учи све, требаће
дођеш на испит, оно само –
хаику бејби и десетку
г л е д а ћ е ш!

Пензију је дочекала,
жао ми што оде,
али традицију још више волем,
кад сам сигурна да она –
из своје фотељице – код куће,
кокице једе!

Пола финих, пола само –
на папиру професори,
чудни су то људи.
Верујте ми, ако можете
у црвену зграду –
на своју одговорност ступате!

Уђох у лифт да осмотрим –
са висине
кад тамо младост појурила,
хита све крволочно да заузме!

Младост, лудост!
Храна на уста улази,
вуче, вуче, буди друг
успори малко дај нама –
залогај који пут!

 Вуче, немој после пар година,
у искушење да дођеш –
да тражиш нутриционисте
да их молиш –
на дијету да пређеш!

Кренох и до кабинета –
у који да уђем?
На једном пише број –
а на другим само б о е м!?

Види се из приложеног,
хировите је сорте,
мора да је опасан ?
Ђе ме нађе,
нисам ти ја баш за танак лед!

Лутам, тражим, не би ли га срела
њега, кад вам треба, нигде, жали
Боже, немааа!
Где се смуца, где зјале вија
тај плату ко фудбалер прима –
само је не дели са свима!

Седох на клупу,
одморих се малко
кад ето ти, неке тете
метла цвет у косу –
па се шепури по факсу.

И то га заденула
још са леве стране,
мами неке профе
да је кући воде!

На факсу има свега,
само ваздуха увек фали,
облио ме зној –
морам се до прозора д о г е г а т и!

Кад одједном – прави мацан
ја не знам где да гледам,
да ли да издахнем
па да ми вештачко –
уста на уста преда?

 Какав је то профа
очи ми се цакле,
ипак ја гледам кроз решетке –
иначе,
поглед ће ми падне!

Мрак се већ полако,
назире кроз зраке
уђох у лифт и –
на приземљу бих!

Рекох себи – доста је,
очи ми се, стварно цакле,
трчим кући првим бусом,
либрето у мозаике правим.

Ко ће бити баритон, ко сопран
а ко тенор и бас –
има чорбу да закувам
да вас видим сад!

На папир вас бацам,
Один се у мени рађа,
ко пронађе легенду –
или можда патку,
нек викне Еурека
из све гласа!

Одјек ја ћу чути,
верујте ми само,
за маузолеј још је рано,
али пиво, купујем сваком!

Александра Шојић: УКЛЕТА НЕВЕСТА

Нова порука                                                                                                                         _        ̷    x

Коме
Копија
Скривена копија

Тема

Драга Светлана,

Као што можеш да приметиш и немам баш много времена за ћаскање. Стално сам под неким притиском и зароњен у гомилу књига. Приватан живот немам и фактички, може да се каже, живим на факултету. Нисам ти већ дуже време писао о томе шта ми се дешава. Знаш да сам ти причао о распореду који смо добили у другој години и да сам добио опасну професорицу, али нисам стигао да ти напишем шта све има, а веруј ми има свашта.

Синоћ док сам седео сам и прелиставао странице распаднуте скипте и размишљао која питања ће ми сутра на испиту поставити она чудна жена које сам се, морам признати, веома плашио, не због испита и самог градива, које је узгред буди речено заиста било занимљиво, већ због зле жене, како су је студенти називали „уклете невесте“. Зашто и како је добила тај надимак копкало ме је цео семестар док сам, у учионици број 72 на другом спрату, помно слушао њена заиста инспиративна и одлична предавања.

Кажу да у свакој генерацији има по једног омиљеног студента, окоми се на њега и као што орао држи свој плен, тако и она не испушта тог студента из вида. Тај студент је морао бити мушкарац, висок и плав, онај који је у сваком смислу задовољавао њене критеријуме. Шушкало је у Филозофу да су студенти због ње одустајали од факултета, пребацивали се у Београд или једноставно без трага нестајали. Наравно, мислио сам све су то биле само приче и ништа више од тога.

Кад ми је дошла на прво предавање и кад се представила као зла жена, кучка, знао сам да јој не смем стати на пут.

Image not found

Верујем да већина ствари које су се причала о њој нису биле истините, али чињеница да је имала више наклоности према неким студентима је била тачна.

Почео сам да примећујем како једног мог колегу и мене гледа другачије него остале студенте. И то баш овим погледом. 😀

Image not found

Гледала нас је са великом пожудом смешкајући се сваком нашем скривеном погледу упућеном ка њој.

Колега је често ишао на консултације јер је мислио да ће имати више користи од њих него што ће имати штете. Могу ти рећи да се баш, али баш зајебао. Сви су видели његову постепену промену, могу слободно рећи и пропаст. Прво је престао да долази на предавања, затим и на факултет. Виђали су га често по неким цвећарама како у руци носи бомбоњере и неке украсне кесице. Виђали су га испред њене зграде како се окреће на једну и другу страну и брзо, али опрезно, звони на интерфон и улази унутра.

Баш ми је Зорка рекла синоћ како се пре две недеље исписао и вратио у Крагујевац, нико се са њим није чуо од тада.

Замисли шта сам још чуо. Рекла ми је Зорка да студенти причају како је тако једног, који је успео да заврши факултет, намамила у кревет и он је морао оженити. То је сигурно због влашке магије. А јбг, предаје те хокус покус предмете, а да не зна баш ништа о томе и није могуће. А кад је магија престала онај мученик се брже боље покупио и побегао главом без обзира.
Данас сам имао испит и, замисли, пао сам. Каже ми она: „Колега, пали сте! Види се да литература из које сте учили није довољно добра. Навратите после испитног рока код мене на консултације, па ћу Вам ја дати све што Вам је неопходно.“

Је лʼ чујеш ти ову двосмисленост??? Ја се, мајке ми, сад бојим да одем. Да одем после тога код врача неког да ми скине магију или шта? Види, сад ти кажем док сам још при чистој свести и памети, ако полудим води ме да ми скидају магију. Држи ми фиге, па се чујемо после консултација да ти испричам шта се десило.

Љубим те и шаљем ти велике поздраве,

твој „уклети младожења“ 😛

Пошаљи

Marina Pejić: ZABRANJENO KAŠNJENJE

Druže, jesi li završio rad iz avangarde? U našem seminaru ima samo jedna knjiga koja je kod tebe… Požuri, planiram da napišem rad za april… Ajoj brate, skroz sam zaboravio na to, pa Medisa će me udaviti. Razgovarali su Miloš i Zoran dok su ispijali pivo na Petrovaradinu. Hajde, vreme je da krenemo na predavanje, znaš da nas LJPLJ proziva i da moramo da prisustvujemo, reče Zoran. Jaoo da, čekaj makar da popijem zadnji gutljaj, stižemo na vreme, neće ni Stanković ni Nušić pobeći. Popili su pivo i krenuli na predavanje.

Jebote kako su mi proletele ove četiri godine! Još dva meseca i kraj! Možeš li da poveruješ Zoki? Nema više predavanja, nema više stresa i nespavanja zbog ispita. Sad tek kreće prava zabava. Master će biti vrh, već sam smislio temu, samo će Medisa da me davi sa knjigama i rokovima već vidim. Ha, ha, ha, Miloše koji si car! Stvarno preteruje, imaš pravo. Ne smeš da kasniš ni jedan šugavi dan. Pa daj čoveče, mi smo studenti književnosti, trebalo bi da ima malo više razumevanja. Nismo mi mašine za čitanje knjiga, pa da sve možemo da stignemo u tih 7 dana koliko nam da. 10, ako je dobro raspoložena, reče Miloš. Ha, ha, ha ćuti budalo da te neko ne čuje! Put do fakulteta im je prošao u smehu i šali.

Kolege, kasnite, to ne može tako! Hajde vi lepo napolje! S obzirom da ih je profesorka izbacila sa predavanja, odlučili su da odu kućama kako bi prilegli i prespavali rano popijeno pivo. Na putu do kuće Miloš se setio knjige koju nije vratio. Prošla ga je neka čudna jeza. Bože, šta je meni, pa to je glupa knjiga. Šta se toliko brinem. Nije da može da me ubije. Gospode, pa ja sam odrastao čovek, a plašim se Medise!! Mora da je od piva biće bolje da prilegnem.

Sutradan ga je probudio alarm u 8h. Vreme je za nove radne pobede i nova predavanja. Ustao je i skuvao kafu koju je popio uživajući. Popušio je dve cigarete i krenuo iz stana. Samo što je zaključao, setio se knjige. Daj da se rešim tog zla i da je vratim. Spakovao je knjigu i krenuo. Kada je stigao na faks, sreo je Zorana. Buraz, jesi čuo šta je bilo?? Ne, odgovori Miloš, sad sam ušao u divnu nam zgradu. Brate, ceo fakultet bruji o tome, nestala je neka studentkinja sa druge godine književnosti. O bože, jadna devojka, ko zna šta se desilo… Ovo su luda vremena… Sad će nam početi predavanje, reci Grdi da ću kasniti, idem samo gore do Meduze da joj vratim knjigu. Ha, ha, ha Meduza!!! To mi se sviđa! Hajde pali!

Kasnite kolega! Kakav je to način! Rok za vraćanje knjige je prošao pre 3 dana!!! To tako ne može!!! Ali trebala mi je još samo malo, izvinite stvarno, neće se ponoviti, pokušavao je Miloš da se izvuče, ali bezuspešno. To nije moj problem, pravila su pravila! Sada ste kažnjeni i ne možete uzeti ništa dok ne prođe kazna! Izašao je i odahnuo. Uf, sad mi je lakše, samo kad sam ovu muku skinuo sa grbače. Sišao je do učionice 72 i ušao na predavanje. Jesi preživeo, upitao ga je Zoran? Jedva živu glavu izvukoh…

Zoran je otišao kući, a Miloš je ostao na tandemu Botić – Bradić. Obožavao je njihova predavanja, te mu nije bilo teško da sedi do 21h. B2 su zaista ovaj put izdominirali. Raspoložen posle odličnih predavanja uputio se prema liftu. Ušao je sam, većina kolega je krenula stepenicama. Kako su se vrata zatvorila, svetlo u liftu se ugasilo. Pa jebem ti sreću! Kakav je ovo dan! Od jutros sam pod stresom od one Medise, pa još ceo dan ovde sedim, samo mi je ovo falilo! Odjednom, kada se okrenuo ka ogledalu, ugledao je crvene oči koje su ga besno gledale i sve što je čuo do trenutka kada je osetio zube koji se zarivaju u njegov vrat bilo je : Kasnite kolega! To tako ne može!

Sutradan Zoran je stigao na faks. Pokušavao je da dobije Miloša celo jutro, ali nije imao uspeha. Možda se napio pa spava, pomislio je. No, idem do seminara pre predavanja. Kolega, sedam dana i ni dan duže, zapretila je Medisa. Naravno, hvala Vam i doviđenja. Kada je izašao, setio se Miloševe šale za Meduzu i nasmejao. Zaustavila ga je koleginica. Da li su ga našli?? Znaš li nešto više od nas? Poludećemo od brige!! O čemu ti pričaš Ema, upita Zoran.. Miloš!! Nema ga nigde, nestao je!! Zoran se skamenio.

Prošlo je neko vreme od Miloša ni traga ni glasa, naprotiv, sve češće se moglo čuti da je neki student nestao. Zavladala je panika. Zoran se vraćao sa predavanja i setio da je rok za vraćanje knjige prošao pre 3 dana. A, u pm, sad sam ugasio! Moram to sutra da obavim.

Nakon što je popio dobru kritiku zbog kašnjenja, uputio se na predavanje. Uopšte nije bio skoncentrisan i jedva je čekao da krene kući. Sat za satom i konačno je došao kraj radnog dana. Ušao je u lift i zamišljeno se ogledao. Ju, kakav sam, pa ovaj faks isisava život iz mene, popiće mi svu krv. Svetlo se ugasilo, sve što je osetio bila su dva zuba na vratu, a poslednje reči koje je čuo bile su : Kasnite kolega! To tako ne može! Zoran nikada više nije viđen.

Elizabeta Feješ: BLODDY BETTY

Ispred Filozofskog fakulteta se okupila masa studenata novajlija. Bio je 7. oktobar, školska godina je počela. Studenti brucoši su bili pozvani u amfiteatar gde će im se poželeti dobrodošlica i otpevati himna Gaudeamus igitur. Mnogo nepoznatih lica se guralo kako bi ušlo što pre i našlo mesto za sedenje. Iako je bio mesec oktobar, napolju je vladala neka nepodnošljiva sparina. Kao da je vetar svojim zadahom hteo da uguši sve prisutne.

Poslednja koja je stigla na svečani prijem dobrodošlice je Beti. Sva mesta su bila zauzeta i iako se činilo da neće moći nigde da sedne, osetila je kako je neko vuče za rukav: Hej evo imaš jedno mesto ovde, pored mene. Bila je to Marina. Za kratko vreme njih dve su se sprijateljile. Sedele su zajedno na predavanjima i mnoge referate i radove radile zajedno.

Učionica u kojoj su studenti imali najčešće predavanje, bila je 72. Marina I Beti su u početku bile redovne na svim predavanjima, ali kasnije se Beti sve ređe I ređe pojavljivala. Marini se ponekad činilo da ona I nije stvarna, poput aveti je. Kad god bi mislila o njoj, prvo što bi joj privuklo pažnju jeste bio njen pogled.

Bilo je nečeg mračnog u tom pogledu, nečeg izmučenog I ukletog. Nečeg što je vuklo duboko, duboko u mrak.

Pa ipak, na jedno predavanje je Beti uvek dolazila. To je bilo jedino predavanje koje nikada nije propuštala i to je čudilo Marinu veoma.

Jednog jutra je na Filozofskom fakultetu pronađena ubijena studentkinja. Fakultet se ubrzo zatvorio I nije radio neko vreme. Marina I Beti su se bile dogovorile da se nadju u Karibiku, koji je bio blizu njihovog Kampusa, u vezi nekog projekta na kojem su radile zajedno.

Beti je kasnila pola sata. Ako postoji nešto što je Marina mrzela na ovom svetu, to je bilo kašnjenje. Beti pa gde si ti? Čekam te evo već pola sata! Ako se dogovorimo tad i tad onda budi čovek pa to ispoštuj! Jako si neozbiljna što se tiče obaveza u poslednje vreme! Beti je samo ćutala. Nije odovarala ni na jednu Marininu primedbu. Graške znoja su joj kapljale sa čela, niz lice. Kada je Marina primetila koliko je Beti bleda, toliko bleda da izgleda poput nekog mrtvaka, I da je sva mnogo nervozna nešto, prišla joj je prijateljski I upitala je: Draga moja Beti, šta ti se dešava? Da li si upala u neke probleme? Izjadaj mi se. Poveri. Možda ja mogu nekako da ti pomognem. Beti idalje ništa nije odgovarala. U jednom momentu je samo podigla ruke, jer kao da je nešto htela pokazati Marini. Kad se Marina okrenula, bila je frapirana! Na rukama se nalazila krv. Beti je tada prošaputala: Nisu trebale da se zagledaju u njega. Zbog njega! Ja sam sve to uradila zbog njega! Zbog njega sada na mojim rukama curi krv nevinih! Marina je shvatila. Pa naravno! To si bila ti! Zato si se tako retko pojavljivala na faksu u poslednje vreme. Oduvek je izgledalo kao da kriješ nešto. Ti si kriva za smrt one devojke! I sada moraš da platiš za to!

Nemoj Marina. Nemoj molim te, preklinjala je molećivo Beti. Izgledala je poput nekog uplašenog deteta u tom momentu. Ne znaš ništa o mom životu, o meni. Ne znaš moje motive koji su me naveli na to. Morala sam da im se osvetim. Nisam im mogla dozvoliti da mi se podsmevaju tako! Zato nemoj molim te. Nevina sam koliko sam kriva! Marina je vrisnula: Upomoć! Ona je ubica! Uhvatite je, ne dajte joj pobeći! Ona je kriva za sve!

U tom trenutku se par studenata okrenulo ka njoj. Došao je konobar i pitao je zašto vrišti. Pomislio je da joj se možda njihova usluga ne sviđa ili da je nešto tako u pitanju pa da zato viče. U svakom slučaju zamolio je da ne pravi više takve skandale. Zašto me gledate kao da sam neki Marsovac? Uhvatite je, evo nju, nju, ona je ubila onu jadnu devojku!

O kome pričate pobogu? Vi ste sve vreme pričali sami sa sobom, nikoga nije bilo pored vas. Da li se osećate dobro? Da pozovem lekara nekog? Marina nije mogla da veruje svojim ušima! Pa….. ali kako? Vi ste je videli zar ne? Bila je tu, tu pored mene I pričale smo. Nije moguće! Ostali studenti su joj takođe potvrdili da nikoga nije bilo pored nje.

Marina je dugo sedela u Karibiku. Dugo I nepomično. Nakon nekog vremena joj je prišla neka starija žena poznata pod nadimkom Lj.P.Lj. Obučena u crno, sipala joj je čašu tekile, koju je držala u svojoj torbi. Mislim da ti je sada potrebno malo alkohola. Šokirana si zar ne? I meni je trebalo vremena da prihvatim I shvatim sve to što se dešava kada sam bila u tvojim godinama. Marini se činio poznat taj glas. Kao da ga je čula negde. Pogledala je lice nepoznate žene malo bolje I prepoznala je: Profesorka, pa to ste vi! Šta radite u ovo doba ovde, na ovakvom mestu? Bila je to njena profesorka usmene književnosti, tradicije, običaja I verovanja narodnih. Njen uži specijalitet su bile urbane legende. Da, ja sam. Došla sam ti reći da se čuvaš i da sam I ja videla onu devojku, Beti. Nisi ti jedina koja može da je vidi. I nemoj da te neko ubeđuje da je to tvoja halucinacija, realno je. Za sve ove godine koliko se bavim ovim poslom, priznajem, nisam verovala u sve što je narod pričao, ali onda kada sam doživela sve ovo shvatila sam da neke legende nisu samo to, već su realnije nego što mislimo. Nikada nisam doživela ni videla ništa slično poput te uklete devojke! Čuvaj je se!

Doživeli šta? Doživeli šta profesorka, šta vi znate o njoj? Recite mi molim vas! Kada se Marina okrenula, pored nje je bila samo prazna stolica I čaša tekile.

Sve to je jako uznemirilo Marinu. Profesorkinu priču je smatrala upozorenjem. Htela je da sazna više. Uzimala je knjige o urbanim legendama, ali ništa. Na kraju se obratila internetu. Kucala je svašta, ali tek kad je ukucala urbana legenda Filozofskog fakulteta iskočila joj je mala horor pričica, koju je napisao tadašnji student žurnalistike, koji je ubrzo potom nađen mrtav. Legenda je bila poznata pod nazivom Bloody Betty. Pre mnogo godina na njenom fakultetu je bila jedna studentkinja književnosti koja se zvala Beti. Ona je bila smrtno zaljubljena u jednog svog profesora. Taj profesor ju je silovao I ubio na brutalan način. Sahranio je kod jednog drveta, kako bi prikrio svoj zločin. Ona ga je idalje volela I kao duh ga je proganjala. Međutim, kad je profesor odlučio da započne afere sa novim studentkinjama, one su se pojavljivale mrtve. Jednog dana je profesor samo skočio sa vrha zgrade Filozofskog fakulteta. Ljudi misle da ga je na to naterala Beti jer je tako htela da učini da plati za sve što joj je uradio. Pritom, izgledalo je kao da na silu to čini I kao da ga je nešto guralo ka ivici. Studenti smatraju da su duh profesora I Krvave Beti idalje na fakultetu prisutni, da lutaju I kruže nesmireni. Zato idalje ponekada bude ubistva. Svaku devojku koja spomene ime tog profesora sa divljenjem I poštovanjem, čak I da ga ne poznaje, nego o njemu zna samo iz priče, Krvava Beti bi ubijala.

Marina zna sa predavanja profesorke Lj.P.Lj. I iz knjiga koje je pročitala, da postoji jedan način da se smiri duh ubijenog. Mora mu se otkopati grob I u njemu staviti zvonce, kako bi mrtvi sa druge strane čuli da ih duh zove I tako ga odveli na onaj svet, da počiva u miru. Time bi obred prelaska na onaj svet, obred inicijacije bio potpun I Beti bi našla svoj mir.

Uzela je lampu, pošto je već pala noć, lopatu I zvonce I uputila se ka onom drvetu gde je navodno bila sahranjena Beti. Kopala je I kopala dugo, dok u jednom momentu nije naišla na nešto tvrdo. Bio je to nekakav sanduk. Otvorila ga je. Vrisnula je I lopata joj je ispala iz ruku!

Kovčeg je bio prazan! U njemu nije bilo ničega, osim tragova noktiju. Beti ga je izgrebala i grebući raskrvarila svoje ruke ali zato iskopala put do svog bekstva!

Marini je u tom trenutku bilo jasno! Pa ona ne želi da se smiri. Ne želi I nikad neće!

Ispala joj je lampa iz ruku. Kada ju je podigla I osvetlila videla je lice truleži, nakazu ispred sebe! Svetlo se ugasilo. Zavladala je tama.

Vuk Tucakov: UPALJAČ

,,Arhitekta mora da je pijan radio nacrt za ovaj kafkijanski lavirint”, reče sebi u bradu pijani, sredovečni profesor. Aromu ustajale šljivovice iz njegovih usta nosio je vetar među grane gde su vrane upijale svaku njegovu reč. To besomučno graktanje njihovo paralo mu je po slepoočnicama, otežavajući mu mamurni hod. Dok je u novim cipelama hodom kročio svoj put prema mnogopoštovanoj ustanovi, kiša koju je dočekao beton pre dva časa gutala mu je stopala, ubijajući nadu profesora da će neko pohvaliti njegove nove ,,Starke“, koje je nekad hteo da kupi svom nerođenom sinu.

Stao je ispred fakulteta da zapali cigaretu. Vršljajući po džepovima samo je potvrđivao sebi da je Zippo upaljač ostao u vlasništvu one garave namiguše koja mu je sinoć toliko laskala, govoreći mu da su njegove retoričke sposobnosti bez ikakve sumnje prevazišle njena očekivanja. To je, shvativši da ima posla sa stranačkim profesorom čiji je novčanik podgojen, ona ponavljala u različitim oblicima, menjajući visinu tona, redosled reči, poturajući pomodarsku latinštinu. U neku ruku, ona je nesvesno celo veče opisivala sebe. Prepredena, novopečena studentkinja prava.

Profesoru je kroz zube koji su svom snagom žvakali filter cigarete prostrujalo jedno tiho, potmulo ,,u pičku materinu“. Sada je sećanjima trebalo rovariti sve do tog dana kada mu je brat poginuo. Ali, svestan da bi se preteranim unošenjem u prošlost mogao rasplakati zbog sudbine upaljača, prenuo se zavrtevši glavom levo – desno. U tom trenutku dve majušne suze stopile su se sa mokrim asfaltom pred njegovim nogama. Uzdahnuvši, skrenuo je svoj pogled nalevo i ugledao pored sebe nekog debelog studenta kako bulji u skriptu koja, na prvi pogled, ne bi mogla da ima više od petnaest stranica. Na kažiprstu podgojenog mediokriteta ocrtavalo se prevremeno žutilo prouzrokovano preteranom konzumacijom cigareta. Profesor Kovač, u mislima gajeći i odviše mržnje prema ovakvom načinu studiranja, dopusti sebi da uvredi studenta.

-Hej, debeli! Imaš upaljač? – upita gnevni profesor grčeći gornju usnu, ispoljavajući svoje gađenje na izvol’te.

-Imam, profesore- pokunjeno i istovremeno zbunjeno odgovori jadni momak vadeći upaljač iz spoljašnjeg džepa svog kaputa, ne znajući da je on ovog jutra ništa drugo nego nasumična žrtva profesorske trenutačne silovitosti.

Pruživši mu kresalo, naglo spusti pogled i nastavi da blene u svoju skriptu osrednjosti, ne očekujući svoj upaljač. Profesor, ne rekavši ni ,,hvala“ naglo zgrabi upaljač, poput lešinara. Naviknut da Zippo pali iz prve, on beše iznerviran pred neminovnošću sa kojom se suočio: morao je čak pet puta da povuče kremen ne bi li se vatra izrodila. U toj živčanosti setio se scene kad je legao u krevet sa onom pravnicom. Vrhunac njegove obesnosti mogao se videti u njegovom razrogačenom licu, koje je ispoljavalo nevericu. Kovač je shvatio da u rukama drži zeleni Iggy upaljač, koji se u trafikama dobija za zelenog Njegoša.

-Gmazu skriptaški posrnuli!-poviče naglo profesor sociologije, i u nešto mirnijem tonu nastavi, shvativši da je uspeo da zatrese teške kosti pod studentskim kaputom-Jesi li ti svestan da si mi u ruke predao pišljivi Iggy upaljač? Jesi li ti, nesrećniče bolonjski, svestan da sam ja do juče bio ponosni vlasnik original Zippo upaljača koji mi je poklonio brat? Ne, to tebi ne dopire do glave. Pitam se, zašto? Znam, znam! Zato što je tebi jedino u interesu to da položiš ispit! Kakve su ti to buntovne krpe? Zna se kako se na fakultet dolazi. Vi, pored toga što ste uspeli nama profesorima da skratite glavu, to isto uspevate i sa romanima, literaturom uopšte! Svedene forme poštujete, i ništa drugo.

Onaj prizor muke od pre nekoliko nedelja javio se Kovaču u mentalnoj tlapnji jači nego ikad: Čistio je grlo i pokušavao sebe da oslobodi svake misli koja je u njemu izazivala nelagodu; teško je išlo, ali naposletku, šta može izgubiti? Baš ništa. Zato je, dok samoohrabrivanje još traje, pogurao već otvorena vrata vrškom svog kažiprsta. Prizor koji je usledio on je sebi docnije predočavao kao dokaz sopstvenog neuspeha, kao ogledalo jednog otupelog života. Na stolu pored kreveta nalazila se pepeljara, do vrha prepunjena opušcima koji su nalikovali izgaženim glistama. Do nje, dve čaše, na vrhovima masne i lepljive, sa otiscima prstiju. Pored čaša, tri napunjena prezervativa, deca u zarobljeništvu. Sobu je osvetljavao sunčev zrak koji je prodirao kroz rupice škura koje su bile stešnjene poput harmonike. Tri zraka osvetljavala su Aninu stražnjicu, stražnjicu njegove sada već bivše žene, dajući joj opravdani izgled neodoljivog totema. Njegov prijatelj, sada već bivši prijatelj, vidno oznojan, dlaka slepljenih uz telo, zarivao je nokte u predmet svog obožavanja. Uzdasi su mu bili škriputavi, poput ljuljaške. Mokar palac druge ruke nalazio se u Aninom analnom otvoru, ne dopuštajući joj da doživi katarzu od ranije proživljene svađe sa svojim dražajšim Kovačom.

Zatvorenih očiju, držeći se za glavu, iz koje su odzvanjale sve boli, pokušao je da procedi jedno iskreno ,,izvini” nedužnom studentu, ali ga je studentov revolt preduhitrio, govoreći u ime većine, one potlačene većine jadnika:

-Ogrezli ste u partijskoj obesnosti, ubili ste mišljenje, sahranili instituciju fakulteta i sada se čudite što držim pergamente mediokriteta u rukama? Mi studenti smo samo konzervans u robi koju proizvodite svesno, puštajući je u industrijalizovani svet ljudske mašinerije. Ove krpe nosim zbog nedostatka sredstava koja mi je otela vaša selekcija četvorogodišnjih nadređenika. Tako da, gospodine Kovač, nabijem i Vas i vaš Zippo upaljač.

Profesor pokuša da procedi jedno najiskrenije ,,Oprosti”, ali student munjevitim hodom uđe u kafkijansku birokratiju zvanu ,,fakultet”.

Ču se zvono Saborne crkve, označavajući početak predavanja gospodina Kovača.

10. URBANE LEGENDE - FFuNS

U prošlom zadatku ste po prvi put imali priliku da kao građu za priče koristite vaš neposredni život, ne prethodno napisane priče i tekstove poput mitova, romana i filmova. U narednoj temi nastavljamo u istom smeru!

Sa oblikom „urbane legende“ ste se upoznali već na prvim godinama studija. U pitanju su fantastične pripovesti, često sa elementima strave i užasa, koje se navodno dešavaju u stvarnosti i koje se drže za „istinite“. Svaki grad, blok, komiluk ili zgrada ima svoje urbane legende.

Ovoga puta, vaš zadatak će biti da napišete urbanu legendu na temu Filozofskog fakulteta.

Kao studenti (mahom) četvrte godine studija, verovatno ste do tančina upoznali sva lica i naličja zgrade i ustanove u kojoj ostavljamo veći deo svojih dana između oktobra i juna. Vaš zadatak će tako biti da napišete urbanu legendu, dakle fantastičnu priču sa elementima horora, inspirisanu ljudima, događajima i mestima na našem Filozofskom fakultetu. Ne postoje ograničenja u tome šta možete koristiti kao temu svoje priče, sve dok se bavite stvarnim lokacijama (seminar, učionica 238, kantina „Filozof“, čitaonica, studentska služba, dekanat, veliko stepenište, malo stepenište…), odnosno stvarnim likovima (profesorima, kolegama, službenicima, portirima…), i izmaštanim događajima vezanim za iste. Vaše horor urbane legende mogu biti priče o ukletim signaturama, profesorima-kanibalima, nestalim studentima, začaranim ispitima, spremačicama-serijskim ubicama. U ovom zadatku imate potpunu slobodu da Filozofski fakultet pretvorite u mesto najkrvavije strave i užasa.

POSEBNE NAPOMENE:
– „Horor“ elementi u vašim pričama mogu biti ironijski i parodični. Drugim rečima, vaše priče mogu biti napisane i u komičnom, a ne u čisto hororičnom ključu.
– Poželjno je da u svojoj priči koristite ne samo prave lokacije koje ćemo svi prepoznati, nego i prave ličnosti iz života fakulteta. Tu spadaju i vaši profesori i kolege (priča, napominjemo, mora biti napisana u obliku urbane legende, a ne prizemnog ogovaranja!). Ipak, ukoliko tako želite, ne morate pravim ličnostima davati i prava imena, iako je to poželjno!

***

Radovi se moraju poslati do petka, 7. aprila.

Srećno pisanje!

Драгана Богојевац:

Е, мој друже, Наполеоне,

ти да си неки шмекер и љубавник, ту би руку држао у женским недрима.

Питам се, питам.. Шта је старије, длака или јаје?

Мозак који пристаје да буде сољен, ће бидне и похован! А онда ће ишчезне!

Оче, мајко, све сам вам пружила што се од једне ћерке не може очекивати: лења сам, безобразна и незахвала.

Изградили смо акустичну отаџбину. Што нам говори добро звуче! Аплауз

Александра Шојић: ЉУБАВ ЈЕ ТО

Љубав је то, није то парадајз чорба!

У једном граду иза седам гора и седам мора живели су Вања и Сања. Упознали су се у вртићу и од тада почиње њихова прича.

Дане су проводили заједно. Сања је била мало причљивија од Вање, али је зато Вања некако знао како да се избори са Сањом. Тата је једном рекао да мушкарци кад се роде имају супер моћ која им помаже да слушају жене, али да их ништа не чују. Не знам шта је тад тата хтео да каже, нисам разумео.

Ја сам се многоо заљубио у Сању. Када сам први пут читао песмицу чика Мике Антића „Плави чуперак“ мислио сам да је он знао колико сам заљубљен у Сању и да је зато написао песмицу о нама. Хихихи, како шашаво од мене. 😀

Из наивне и безазлене љубави дечака и девојчице који су се упознали још у јаслицама израсла је права и велика љубав.

Упловили су у брачне воде. Ишли на медени месец, уживали у радостима које носе први месеци брака, али и у вестима да ће и њих ове године да посети рода.

Вања и Сања и нису баш најсрећнији, зар не? Али кад их Марко, Јанко, Мара и Сара погледају тим малим окицама како да се не насмеју?

Било је успона и падова, плача и смеха, радости и лепих тренутака у којима су Сања и Вања уживали, и као и сваки родитељ захваљивали Богу што су баш они најсрећнији родитељи на свету.

Марко, Јанко, Мара и Сара су израсли у велике и самосталне људе а за то су заслужни Сања и Вања.

Сви ми тражимо срећу у великим стварима, а нисмо ни свесни да је срећа свуда око нас. И зато уживај у сваком тренутку јер не знаш кад те и са чиме живот може изненадити! <3

Љубав је то, није то парадајз чорба!

У једном граду иза седам гора и седам мора живели су Вања и Сања. Упознали су се у вртићу и од тада почиње њихова прича.
Дане су проводили заједно. Сања је била мало причљивија од Вање, али је зато Вања некако знао како да се избори са Сањом. Тата је једном рекао да мушкарци кад се роде имају супер моћ која им помаже да слушају жене, али да их ништа не чују. Не знам шта је тад тата хтео да каже, нисам разумео.

Ја сам се многоо заљубио у Сању. Када сам први пут читао песмицу чика Мике Антића „Плави чуперак“ мислио сам да је он знао колико сам заљубљен у Сању и да је зато написао песмицу о нама. Хихихи, како шашаво од мене. 😀

Из наивне и безазлене љубави дечака и девојчице који су се упознали још у јаслицама израсла је права и велика љубав.

Упловили су у брачне воде. Ишли на медени месец, уживали у радостима које носе први месеци брака, али и у вестима да ће и њих ове године да посети рода.

Вања и Сања и нису баш најсрећнији, зар не? Али кад их Марко, Јанко, Мара и Сара погледају тим малим окицама како да се не насмеју?

Било је успона и падова, плача и смеха, радости и лепих тренутака у којима су Сања и Вања уживали, и као и сваки родитељ захваљивали Богу што су баш они најсрећнији родитељи на свету.

Марко, Јанко, Мара и Сара су израсли у велике и самосталне људе а за то су заслужни Сања и Вања.

Сви ми тражимо срећу у великим стварима, а нисмо ни свесни да је срећа свуда око нас. И зато уживај у сваком тренутку јер не знаш кад те и са чиме живот може изненадити! <3

Anđelka Aćimović: PREDSKAZANJE

Priča se da ćemo ući u Jevropu do 1804.
Šta ti kažeš?

Moramo nabaviti,

Jer….

Љиљана Скубиловић: КРУГ

Image not found

Када будем кренуо у овај свијет, ја ћу коракнути у њега као принц и принцеза.

Image not found

Када будем одлазио са овога свијета, ја нећу заборавити како је лијепо било живјети.

Nataša Tanasić: UOBIČAJENA LJUBAVNA PRIČA

Svaka devojka mašta o tome da baš ona bude nečija „jedinstvena, posebna ruža“. Alisa je verovala da je na korak od ostvarenja tog sna.

Image not found

Pa, Alisa nekad poverujeu šest nemogućih stvari pre doručka! Ali, sama ideja je malo zastarela, dečacima su zanimljivije lisice nego „pasivne paćenice“.

Image not found

I evo mene: lisica, žena ovog veka, žena novog veka, žena svakog veka! „Pop ne umire“ kažu…

Image not found

A onda nakon spektakularnog ulaska na scenu, ponekad nam plen pobegne ispred nosa – a s kim?? Ima li ta bezveznica uopšte svoju priču i ime?

Image not found

I ne treba biti oštar prema svojim prethodnicama, pre ili kasnije pridružiš im se na klupi za rezervne igrače.

Image not found

Milica Medić: KPP

Marijini termiti stižu kući za vikend. Apatine, moj najlepši grade!

Image not found

Image not found

Image not found

Ali od ponedeljka…

Image not foundImage not found

Image not found

I onda…

Image not foundImage not found

I tako, jedan je apatinski!

Image not found

Бранислав Чурчов: БЛУДНИ СИН

ЕПИСОДИЇА РАСТОЧЕНИЇА ИМЕНИЇА И ТРОШЕНИЇА СТИПЕНДИЇА

Image not found

Image not found

Обще терминолошко поткование ѥст пола ученїа

Image not found

„Оче, сагреших небу и теби…“

„Јел?“

„Нисам достојан назвати се сином твојим! Прими ме назад као…“

„Опет ти треба лова?“

„А, знаш шта сам све купио на снижењу!!! И сад немам леба да једем…“

„Што си… Сад једи књиге.“

ОСУЖДѢНИЕ НА КНИГОѤДЕНИЕ

Image not found

Јешће убоги и наситиће се, и хвалиће Господа они који га траже.

Жива ће бити срца њихова у све векове векова. Амин.

Marko Mihaljević: DAN (NE)ZAVISNOSTI

Bio je to sasvim normalan i miran dan, kad odjednom…

Po deveti put u poslednjih nekoliko meseci, vanzemaljci su napali planetu Zemlju!

„Patetični ljudi! Došao sam po vaše duše!“

Među ljudima je zavladala ogromna panika, iako su sličan događaj već više puta ranije preživeli.

Ipak, vojska američkog predsednika bila je i ovaj put spremna.

„Gospodine predsedniče, tajno oružje je spremno. Čekamo na vaš znak.“

“Pali.”

„AUGHHHH PROKLETSTVO!!!“

“Misija uspešno izvršena, gospodine predsedniče.”

“Gospodine predsedniče?”

“Čini se kao da nas protivnik dobro poznaje.”

“Šta implicirate?”

“Da ne znaš nešto o ovim napadima, Miloše?”

“Miloše?”

Milan Vukov: THIS IS JUST ORDINARY DAY

Image not found

“Tradicionalna zajednica ističe odnos članova porodice, kako ne bi bio narušen: ko ne zna šta je svast, ne zna šta je slast.”

Image not found

Champion de la langue française et de la francophonie.

Image not found

Blaženi među Draganama.

Image not found

Let the sunshine in!

Image not found

It’s a great day for the shamrock,

For the flags in full array.

We’re feeling so inspirish,

Sure because for all the Irish,

It’s a Great, Great, DAY!

Image not found

It’s cooking time!

Image not found

Diploma de español!

Зорица Станојевић: (САМО)СПОЗНАЈА

Ксам размишља о себи и другима.

Image not found

Самк је спознао себе.

Image not found

Marijana Marković: NEKA SUVIŠNA UČENJA

Razlika. Šta je to razlika? Kada je ona nastala, kako se stvorila? Kada smo svi bili jednaki jednom davno. Jednom kada smo došli na ovaj svet.

Image not found

Ne postoji razlika u boji kože, nije razlika ni u izboru vere, nema razlike ni u tome koja si nacionalnost. Razliku je stvorio neko. Ne pojednac ne mala skupina ljudi, oni nisu dovoljno moćni za to. Razlika nam je nametnuta. Vekovima u nazad. Razliku smo naučili. Od koga? Od ljudi koji su polovičo obavešteni ili su pristrasni ili su polu svet koji nemaju mozga da misle sami, da misle dovoljno da vide dalje od onog što mu je eto rečeno, koji su lenji ili im ne pada na pamet da nešto istraže. Ali svi oni pametuju.

Image not found

Svakodnevnica samo retkima ne prekriva oči, ne zamućuje um. Samo retki se odupiru sistemu koji nas nosi poput tekuće vode. Koji upravlja našim životima.

Image not found

Vratimo se na početak. U detinjstvo. Kada je sve bilo bezbrižno. Kada si bio tek rodjen. Beba. Jesi li tada nekog mrzeo? Jel tada bilo bitno koje je nacionalnosti neko, koje mu je boje koža? Ne! Tada smo sve voleli tada nam je bila potrebna samo ljubav. I igra. Za mržnju i ne toleranciju nije bilo mesta. Kroz odrastanje smo naučili korisne ali i neke stvari koje nas samo sputavaju.

Image not found

Zatim odrastimo ponovo, bez suvišnih učenja o mržnji i netrpeljivosti. To će biti samo korak ka mirnijem, ispunjenijem životu. Jer na kraju krajeva samo to je i jedino važno.

Драгана Мијатовић: АЛИСА У ЗЕМЉИ СЛИКА

Image not found

Досадно, досадно…досадно, ах…досадно. Хееееј

Image not found

Какав је то зец? Па он гледа у сат.

Image not found

Мислим да је овде ускочио, каква чудна рупа?! Ваљда би требала скочити.

Да ли ова рупа има краја?

Image not found

Каква ли су ово врата? Где ли воде?

Image not found

Каква ли је ово бочица? Да је попијем? Па попићу мало.

Сада не могу дохватити кључ.

Image not found

Ево некаквих колача, испод једног пише „поједи ме“. Шта може бити горе.

Па боље је, порасла сам али не онолико колико сам хтела.

Image not found

Ове животиње причају! И то о такмичењу!

Image not found

Толико сам нарасла у овој кући! Онај зец и даље жури!

Image not found

Ма шта хоће ова гусеница, још и да јој рецитујем а све наопако говорим

Image not found

Позив на крикет, је ли?

Image not found

Каква је то чудна мачка, чаширска, и како то да се мачка тако кеси?

Image not found

Види чајанка.

Image not found

Ко су они? Много су чудни!

Image not found

Зашто имају ознаке карата?

Image not found

Осим што је лажна још и прича.

Image not found

Ко је појео колаче? Какве колаче? Што мене испитују?

Алиса се успешно одбранила али је наљутила цео шпил карата и Алиса Врисну.

Image not found

Пробудила сам се, нигде није било ни шпила, ни животиња које причају, ни зеца који жути, ни гусенице, ни лажне корњаче!

Image not found

Опет књига…досадно…досадно…досадно!

Nemanja Golić: PRIMARNI INSTINKT

Nemanja Golić: PRIMARNI INSTINKT

Јована Марковић: ПРИЧА О ЖИВОТУ

Живот је…

Кроз који увек треба храбро да…

Чине га, на изглед, мале ствари… Али једног дана када погледамо назад схватимо њихову праву вредност.

Љубав…

Пријатељство и…

Породица.

Некада је миран…

А некада…

Чак и када је потпуно –

Не треба да будемо…

Јер уз мало СРЕЋЕ…

Видећемо светло на крају тунела!

Треба да прихватимо промене и да их дочекамо раширених руку

Ми смо господари нашег живота

Наш живот је

у којој ми исписујемо странице.
Ипак, он не траје вечно

И зато треба да искористимо сваки тренутак и уживамо у њему!

ЈЕР…

Filip Janković: UT PICTURA POETICA (Prikaz priče Zorice Stanojević)

Zakon božanske igre: PIŠI ŠTO TI SE USHTE.

„Ako odeš, ti si kukavica!“

Sinergija muškog i ženskog principa.

Tiranija požude razdire ljubav.

Hororična igra boja erosa i tanatosa.

„Žena sa crvenom mašnom sagnula se da obere ljubičicu.“

Marina Pejić: UNUTRAŠNJE STANJE UMA

Image not found

Unutrašnje stanje uma… Pobednik je onaj koji veruje u pobedu!

Image not found

Da li se sve u životu sazna? Ili nešto ipak ostaje iza očiju… skriveno…

Vuk Tucakov: ZDRAVO

Grebanje noktiju iz unutrašnjosti tvog ormara.

Image not found

Stranac puši u tvom kupatilu.

Image not found

Sad se okreni, da ti prerežem vrat.

Sanja Veselinović: MOJA KRV

Nema gde nisam išao da ga tražim. Prosipao zube po seoskim britijama, ronio na dah u đubrištima metropola, batinao se s morskim travama i pljuvao već razgažene snegove. Nije ga bilo nigde.

Image not found

Gde si moj tužni brate

U nekom sam mu napokon rumunskom gradiću prepoznao oči bačene na zid. Ljuštio mi se već lik u sećanju. Spokojan je bio i čak i veseo. A znao sam da se nije rodio takav.

Image not found

Gde si moj tužni brate

Uselio mi se u oči i ne prestaje da me progoni. Takav je on oduvek, moj rođeni brat. On je pametniji, a ja sam sretniji. On je sve stariji, ja sve mlađi. Meni sve od ruke, njemu sve naopako.

Image not found

Gde si moj tužni brate

Žena brašnjavih laktova i razjapljenih kukova buljuk dece mi izrodila. Njegova mlada obolela i u kostur se okamenila. Mene svi čašćavali i opevali. Njega pelješili i opanjkavali.

Image not found

Ja i pored njega imam sve. On nema ništa ni sa mnom. Pupčanu vrpcu sam svoju odgrizao. Njemu još gmiže oko vrata.

Gde si moj tužni brate

Image not found

Njušiću trag tvoje krvi brate odbegli ! Moja je to krv ja te poznajem ! Posustaćeš dolijaćeš oteću ti tugu ! Silovaću raščupaću bednicu ! Raščerečiću je za tebe al’ reci mi !

Gde si

moj tužni brate

Елизабета Фејеш: ПРИЧА О МОДРОЈ ДЕВОЈЧИЦИ

Била једном једна срећна мала девојчица.

Image not found

Image not found

Али њену срећу је прекрио вео таме.

Image not found

Image not found

Image not found

Image not found

Тај вео је девојчицу обојио у модро.

Image not found

Image not found

Image not found

Image not found

Цело село се питало зашто се модра девојчица, сада већ модра девојка обесила!

KONKURS: 32. Festival mladih pesnika "Dani poezije"

ФЕСТИВАЛ МЛАДИХ ПЕСНИКА „ДАНИ ПОЕЗИЈЕ“

Центар за културу и туризам града Зајечара

расписује

К О Н К У Р С

за учешће на 32. Фестивалу младих песника „Дани поезије“.

Циклус од десет необјављених песама, потписан шифром,

(решење шифре, у посебној коверти, доставити са пријавом),

умножен у четири примерка, послати на адресу:

Центар за културу и туризам Града Зајечара

Ул. Доситејева 1/5, 19000 Зајечар,

са назнаком /„за Фестивал“/.

Право учешћа имају песници до 30 година старости

који пишу на српском језику а немају објављену књигу.

Пријаве доставити до 14.04.2017. године.

Песници чије радове одабере Стручни жири Фестивала

стичу право учешћа на

32. Фестивалу младих песника „Дани поезије“

који ће се одржати од 24. до 27. маја 2017. године у Зајечару.

Лауреат Фестивала стиче право на објављивање књиге.

Рукописи се не враћају.

Додатне информације:

тел: 019/44-11-38

mail: centarzakulturu019@gmail.com

9. FOTO PRIČA

U novom zadatku bavićemo se stilskim postupkom čiju smo priču načeli u pretprošlom zadatku – upotrebi vanknjiževnih, odnosno vizuelnih elemenata u pripovedanju.

Potrebno je napisati foto priču u kojoj će se „priča“ zapravo „pričati“ kroz dve ili više fotografija. Fotografije možete slikati sami, ili iskoristiti već postojeće. Budući da je ovoga puta naglasak na korišćenju vizuelnih elemenata u priči, tekst možete koristiti samo minimalno, taman toliko da svojim fotografijama pružite kontekst. Za svaku fotografiju koju iskoristite smete, dakle, da „iskoristite“ dvestotinjak karaktera sa razmacima.

Radovi se moraju predati do petka, 17. marta.

Srećno pisanje!

Promena termina predavanja

Naredni čas (7. III) biće održan u terminu od 18h u seminarskoj biblioteci.

Marko Andrić: BELA SMRT (Bilijar)

Rasni sukobi srušili američki san

Autor: Julius Davies 14.08.2028.

Nakon novih rasnih napada, sa sigurnošću možemo reći, da više niko nije siguran! Gotovo tri meseca, policija ne uspeva da spreči rasno orjentisane napade, širom zemlje. Samo u toku prošle noći, stradalo je preko 500 ljudi, a napadi su se dogodili u rekordnih 27 država.

Potpuna revitalizacija Kju kluks klana je zapalila bure puno baruta, crnačka zajednica je odgovorila istom merom, organizovanjem „Luterovih sinova“, dok je prisustvo „ISIS-a“ na nikad većem nivou. KKK praktično ne bira koga napada, dok se Luterovci i islamisti uglavnom ne napadaju međusobno. Hiljade Azijata i Jevreja je pobeglo iz SAD-a u potrazi za sigurnošću, dok iz Bele kuće neubedljivo obećavaju da će se situacija smiriti.

Izvršnim organima najviše glavobolje zadaju vođe KKK-a, Ryan Anderson i Josh Miles, takođe i vrsni programeri, za koje se smatra da su patentirali dronove sa veštačkom inteligencijom, koji ciljaju ljude na osnovu njihove boje kože. Zapitajmo se, šta nas čeka, ako se upotreba ovih dronova masovno proširi?

–Smeće novinarsko! Mogao bi pripaziti da mu na kuću ne sleti dron!

-Dok ispijam poslednji gutljaj kafe, primećujem da mi ruka drhti… Mora da je to moja nova reakcija na novinarski šljam. Neću ni da pomislim da je nekakva trema u pitanju! Jeste da je Ryanu i Joshu jako bitno da ga pošaljem pod zemlju, jeste da bi njegova smrt ozvaničila našu veliku pobedu… Ali, moja kanadska hladnoća se ne dovodi u pitanje. Moja bela krv je do usijanja čista! Ja sam odabrani, ja sam taj koji nikad nije obeležen kao neki slabić, kao neki pomešanih boja kože… Ja takve šaljem pod zemlju! Prožme me jeza, zbog ponosa, na ovo što jesam!

Zanesen gotovo na ivici transa, John je naglo i preplašeno prekinuo ovo stanje svesti, shvativši perifernim delom mozga, koliko je sati. Nije još mnogo ostalo do najbitnijeg poteza u njegovoj karijeri. Nategao je par gutljaja viskija, pripremio svoj snajper, navukao belu odoru i belu masku. Sačekao je pravo vreme, nanišanio željeno mesto i crnca poslao u dubine nesvesti. Još jednom je bio hiruški precizan, hladan i siguran, opet ponosan na sebe… Mada, nikad mu nije bilo sasvim jasno, zašto je Ryan bio zadovoljan, njegovim, savršeno odrađenim poslom, za razliku od Josha, koji delovao, čak i nezadovoljno!

Александра Шојић: PER ASPERA AD ASTRA (Mонопол)

Per aspera ad astra (Монопол)

Као и сваки Србин када одлази из своје земље ишао сам за бољим сутра, тражио сам излаз из државе у којој и кад радиш 24 h не можеш ништа да стекнеш. Кажу ми прво заврши факултет, па се запосли, па тек онда тражи жену, али немој одмах децу, сачекај да се скућите, купите стан, за који сте пре тога дигли кредит из банке, затим стави стан на хипотеку, па оснуј онда породицу, али само једно дете, доста је то, а можда и превише за Србију.
Као што чине сви, тако сам и ја, све по реду, као што обичаји налажу. Добио сам усрану диплому, па једва плаћен посао и нашао девојку, оженио је и кренуни смо у „живот“.
Ма који бре живот!? Тек сад сам схватио шта је то имати женско у кући. Та она хоће и да се обуче, хоће бре марку, неће из second hand-а, неће та да купује шминку на некој пијаци него мора да буде скупоцена, јер та за сиротињу уништава лице. Има милион захтева, хоће да је водим недељно 2 пута на вечеру, да јој купујем поклоне, цвеће. Али не било које цвеће, неће из баште убран цвет већ хоће неки црне боје, боје злата, каже: „Кад Душко Тошић може Јелени Карлеуши да купи и наручи из Турске, што не могу и ја да добијем.“
Кажем јој ја: „Жено бре, па немамо ми ујка Горчила у Америци, одакле нам толике паре? Имаш довољно одеће, ормари нам се распадају, једва их затвараш!“ И она као и свако женко, које не може ништа да уради, од муке почиње да плаче.
Као што можете и да претпоставите водили смо јако усран живот, те смо после 3 године брака одлучили да се разиђемо.
И то нас сад враћа на почетак саме приче. Одлазак из Србије.
Преко неког другара који је ургирао код неке Американке добио сам посао у Лас Вегасу. Чуј Лас Вегас.. Примили ме да радим у неком великом казину, да стојим за рулетом. Ја сеља који је дошао из провинције није ни знао правила игре, а и нисам баш за време студирања имао толико пара да их бацам тако без везе. Долазили су ми свакакви, од оних који баш као и ја нису имали благе везе до оних који су већ били искусни и прокљувили систем по ком се ова игра игра. Кажу да је та игра ђавоља работа. А јесʼ право и кажу, пробао сам и ја, па где сам завршио?!
Дошао у нову државу, кренуо од нуле, од самог старта, а ево ме сад и испод нуле, заглавио затвора. А не могу да кажем да није била и која шанса, добијао сам и губио, мало црвено, мало црно, мало срећни бројеви, понекад и срећно вече, ко ће знати ту ђавољу ствар. Али како год да се окрене ево мене после тих шанси, неких добијених, неких прескочених, у ћузи. Гулим кромпир и одбројавам дане када ће казна да ми истекне. Све паре сам прокоцкао. Кад ми је, као и сваком почетнику, на самом почетку кренуло на рулету, прешао ја мало и на покер, па на апарате, па на крају од муке завршио у кладионици. Кладио сам се на коње, на псе, на утакмице и клубове за које никад нисам ни чуо, и добијао и губио.
Шта мислите зашто сам у затвору, да ли сам превише добио, па нисам платио порез и затворили ме или сам превише изгубио? Ма не треба ни да погађате, само ћу рећи усрана српска срећа.

Платио ми онај друг кауцију после неког времена, тачније 3 месеца, изашао сам и био слободан као птица на грани, колико се у овој земљи може бити слободан, и одлучио да опет станем на старт и кренем од нуле.
Почео сам да радим свакакве послове, нисам спавао, нисам јео, само сам радио, као црнац, да би могао да кренем од те негативне у позитивну нулу. Могу рећи да ме кренуло, мислио сам почетничка срећа. Мењао сам послове као чарапе, али сваки пут сам их замењивао за боље и плаћеније. Напокон сам добио посао у ком могу да се покажем у правом светлу, добио сам посао који сам радио и у Србији за мању плату и провизију. Почео сам да продајем некретнине у једној великој фирми. Куповали смо их по малим ценама, сређивали и продавали богаташима по јако високим цифрама. Тако сам и ја дошао до своје прве сопствене некретнине. Учио сам од најбољих и као и просечни Србенда гледао да се домогнем што више новца, и успео сам, стекао сам довољно новца да отворим своју фирму. Јесте да је од периода кад сам био у затвору и овог сад прошло брат брату десетак година, али нема везе, докопао сам се тог рудника злата. Кажу људи кад се докопаш првог милиона остали сами дођу. Тако је и било. Прво милионче кад је легло на рачун, спаковао сам кофере и правац за Србију. Јебеш ти ове Амере, Србија је Србија. Послове сам оставио да воде моји људи од поверења. Као и у сваком послу и даље је било успона и падова, плаћања пореза, разне таксе, било је још многих изненађења и шанси, али као и свакој игри, понекад добијеш а понекад губиш. Али ако хоћеш у животу да будеш победник, мораш бити истрајан и чекати из прикрајка своју прилику, а кад је имаш не испуштај је из руке, јер само кад играш и издржиш до самог краја можеш бити велики победник, као ја.
Alea iacta est! Заиграј и ти, јер никад не знаш стазе и путеве који воде преко трња до звезда…

Љиљана Скубиловић: ПЛАВЕТНИЛО (Пузле)

Недјеља, дан који се треба преживјети по могучности што брже и блаже. Треба ли напоменути да је киша тек своје допринијела. Расположење ми варира до тачке усијана. Стојим на стајалишту буса са маленим кишобраном који ме тек толико штити од кише, никад довољно. Киснем, е то је права ријеч за такво стање. Суморни и безлични дан није могао осванути. Данас су сви одлучили да се уроте против мене, ни буса нема већ 20 минута. Дивно!

Требала сам остати кући и себи то из часа у час понављам све гласније, да скоро вичем на себе. Ако се узме групица људи поред мене, који се понашају као да је ово најљепши дан који им се могао десити, онда ја у свом кукању претјерујем опасно. Капуљаче им прекривају до пола главе и утишавају њихову јачину гласа док препричавају своје приче. Окрећу главе лијево десно као да ишчекују нешто значајно. Такво опуштено, а у исти мах раздрагано понашање, мало нервира. Сад је већ почео и вјетар дувати јаче.

Од свега тога су ме заокупила два човјека која су одлучила да поставе рекламу на билборд. Јест да се киша стишала, али чудније нешто нисам могла данас видјети. Почело ми је бити помало и смијешно. Петљају са мердевинама и подижу велики стаклени зид. Радозналост је учинила своје и жарко ме интересује шта ће то бити окачено. Могуће још један политички плакат или реклама о неком производу који сви купују био он ту или не.

Прва ролна папира је почела да се лијепи по зиду одмотавајући се на горе. Распоред тог дијела слике је био чудан, као да није био окренут како треба. Већ следећа ролна која се одмотавала поред ове већ залијепљене је то само потврђивала. Трачак сунчеве свјетлости као да се одлучио насмијати томе, па је почео да се пробија кроз велике тмурне облаке. Сваки пут када бих погледала са билборда на небо као да је био додат још један дио плавог неба. На билборду баш и није све ишло како треба. Реклама плава као и небо са флашом воде је ишла ка томе да исцури, још само да неко одврне чеп. Плакат је завршен са љепљењем али небо иза билборда као да тек проналази своје дијелове које ће га употпунити и обући у неко друго рухо.

Толико сам заокупљено посматрала да сам скроз заборавила на бус, само сам иза себе чула старију госпођу како одговара на питање, да је заправо прошао прије минут-два. Па дивно, сада ћу чекад још ко зна колико. Плакат је добио своје право обличије када би се гледао наопачке. Али небо тек треба да добије своју причу и можда и није лоше још сачекати и видјети какве ће се слике појавити. Само да не буде наопако.

Драгана Богојевац: ЏЕК И ДАМА (Дама)

Ја сам Стева, а мој браца је Лаза. Кажу да је Лаза усвојен, али ја не верујем. Ко зна шта су наши стари радили…али, ми смо ко од исте мајке рођени. Постоји мала разлика између нас, не у годинама, ту смо слични, већ у боји. Лаза је црнац. Добар црња, паметан је мали, оштроуман, досетљив, брзопотезан. Све нешто као да вуче на нашу лозу. Ха!

Волимо много да излазимо, да се опијамо и вијамо рибе. Наше мало, али свима познато место је паб Џек. Ми као да смо тамо рођени. Имају добро точено црно пиво, и бело вино није лоше. Оно што Џек нуди јесте незабораван провод, играње и скакање по, како би балкански шабани рекли на стејџу. Сви вас гледају, али не са чуђењем, већ са дивљењем, ћутиш и играш, која чар! Њега је прославио један стари човек, вишеструки светски човек, тако је нама наш стари говорио.

“Ајде балавци, излазио сам и ја, и то пре вас на таква места. Освајао и бивао освојен. Тај човек је волео да попије, али… и да заигра, мајку му његову, имао је добре потезе, јебем ли га у та ћутљива уста. Звао се Емануел.”

Кад год би га питали, ћале, а презиме? Покушавао би да се присети све напињујући се – Ласер.. Ласерррррски, јебем ли га, Ласке, ма маните ме се, дечурлијо, имам ја паметнијег посла.

Једно је сигурно, наш паб је мајка свих пабова, и то достојна мајка. У пабу, ликови су сви слични, не одударају толико, као у неким другим, елитиним кафићима. Тамо су сви различите вредности, чудни су, и по изгледу и по покретима, понекад изгледају компликовано, али не обитавамо ми на таква места.

Са десне стране, кад уђеш у паб су угаоне беле фотеље, а познати стејџ је попримио црне, тамне плочице. Контраст! Све је обложено црно – бело, као мој браца и ја. Улазница је 100 дин. Сића. Ми, ионако улазимо у Џек са по 50 евра, обојица. Има се, може се, не краде се, ал шпара се. Шеф локала је М. Лепшић, добар човек, држи још један локал, Квиз, он је мало елитнији.

Није као да се ја и Лаза обожавамо, тачније не готивимо се баш, али и даље у акцију идемо заједно, не можемо један без другог. Кад кренемо да шпартамо по црним плочицама, засучемо рукаве, бацамо штапове и фатамо. Еее да нас види бабо!

Лаза, то је чудо од играча, он увек први креће у напад, тај се заноси, после десетог пива, све у страну вуче. Намигује свима, маше, обиграва. А после двадесетог заскаче и на моје рибе. Зато се не готивимо. Некад и ја узмем његову улогу, све зависи од дана и концентрације. Лаза, браца мој, вија све ове младе цупи до 20 година, а ја ове од 31 – 50. Волим коке, нимфоманке! Ух – Ух!

Осим секундарног циља да се одвалимо и уживамо, примарност нам је да што више риба освојимо, хаха, освојимо, која културица, ипак боље звучи т а с л а ч е њ е! Понекад изађемо из Џека у друштву даме, понекад кратких рукава, али увек мортус пијани. Некад смо и реми. Када нам баш није дан, договоримо се, престанемо с ловом, и палимо кући, или ако се заситимо и у први мах, па свршимо три пута заредом с једном рибом.

У напад крећемо и пичимо право, ја с једне, мој браца дијагонално од мене. Корак по корак. Некад се деси да дођемо и до истог плена, али зна се шта следи, други мора бити згажен ко пикавац, правила су правила. Имомо обојица чудну нарав, у крви нам је да заскачемо и освајамо у лету. Ух што волем заробљенице, Лазине, има добар укус мали. Баш сам алав. Обојица личимо на дон Гаифероса, у жару игре заборављамо на наш братски однос. Ова игра мувања, не зависи од среће, јер у њој нема случајних догађаја.

После банчења и ловљења, ко изађе са дамом тај је прави Џек! Једно морам признати, да би узео даму, мораш мало и мислити, а не само поскакивати. Ови потези захтевају кудикамо већу способност размишљања и задају уму више компликованих и корисних задатака, него што сам ја мислио.

Хватај даму, промишљај –

награда те на крају чека!

Немој бити алав,

блокиран ћеш бити,

само пичи право и ловац у души бидни!

Коме је ум оштрији,

коме је дух способнији маштати,

том ће дама више задовољства пружити!

Драгана Мијатовић: НЕКА БОЉИ ПОБЕДИ (Реми)

Велики једнолични браон сто, већ прилично излизан па су се ови трагови бран боје назирали тек по негде, добио је неку боју попут далматинца, прошаран, на столу се налазила стаклена пепељара из које се пушила догорела цигарета, довољно се надимило да направи маглу, у међувремену два табора гледала су један у други, спремни за нову борбу. Разрачунавање је требало почети свакога тренутка.

-Рачунајте на то да ми овога пута побеђујемо!- Громогласно рекло је петнаест карата против четрнаест.

-Ма само се ви надајте, тек када видите каквих адута имамо, хихихихи…- закикотало се неколико десетки.

-Само се спремите за пораз.-

-Хало…фрајеру…пропусти ме до краља!- довикивала је дама пик жандару херц.

– Замолио бих вас да се удаљите ово је свакако немогуће, не приличите му…- најљубазније је покушао жандар пик да објасни дами херц како им ни боје ни знакови не одговарају.

– Ма шта ти знаш, ми смо савршени…ма..ма склони се кад кажем. – хистерисала је.

– Ко год да дође примићемо га, само се отараси ове лујке.- краљ је беснео због насртаја даме у црном.

– Наравно ваше височанство слажем се са вама, то је одлична идеја. – на велико одушевљење жандара екипи се прикључио џокер. – погледајте ваше височанство ово је пун погодак.

– Хахахаха… право велиш добро ће нам доћи у нашој дружини. – краљ се веома обрадовао.

– Да ли је неко тражио забаву…хаха..хаха…неко… је ли…хихихи…- џокер је ускочио између краља и жандара.

– Ма како се усуђујете да ме избаците, ма запамтићете ви мене, видећете ви ко сам јаааа…тражићеееетеее мееее…заменио си ме за некаквог пајаца. – уз велике муке и катастрофалне реакције дама пик је напустила дружину, поред краља и жандара све остале карте су сматрале да им је она ионако реметила мир и ред са сигурношћу су тврдили да им она неће требати.

Док су се краљ и и жандар забављали са џокером дотле су две петице разговарале.

-Драга моја за ово кратко време осетила сам велику блискост, попут сестре си ми, најбоље другарице, али се бојим да уколико буде дошла тројка мораћемо да се поздравимо.- јецала је петица треф.

-Не драга моја, не плачи ми имамо више циљеве сети се зарад њих се морамо жртвовати.- умиривала ју је петица каро.

– Знам драга, али за тако кратко време сам осетила велику блискост са тобом. –

– Драга шта ћемо ако дожђе кец?-

– Ох драга не знам, зависи који, то је све неизвесно, цео живот ми је у неизвесности.- наставила је да плаче петица треф…дуго…

У међувремену друга екипа је била у хаосу.

-Не, не, не…не можемо да избацимо двојке, могу нам бити корисне…-

– Ја сам за то да избацимо деветку…-

-Зашто баш ми…не, не желимо….!-

– Неко мора, све нас је по две, смао су десетке комплетне…-

– А шта кажете паметњаковићи на то да видимо ко ће нас посетити…-

– Шта ако нас посети џокер?-

– Онда двојке испадају…-

– А шта ако нас посети нека двојка после тога…-

– А шта ако нас посети нека шестица?-

– Тишинааа!- узвикнуо је краљ, не допуштате ми да разговарам са мојом мезимицом. Краљ је своју мезимицу звао даму каро. Она му се осмехивала и гледала га својим лепим окицама.

– Чули сте шта је краљ рекао, хајде разлаз!- жандар се огласио.

– Чули сте краља!- узвикнуле су деветке, шестице су им се бекељиле.

– Да првом приликом ви ћете летети или ћете се распасти.

-Само ти сањај шестице херц.- на тренутак су сви заћутали.

У међувремену друга екипа и њихове петице.

-Драга погледај, неко нам долази!- весело је скакутала петица каро.

-Ко нам долази?- избезумљено је гледала петица треф.

-Петица пик.- узвикивала је петица каро.

– То значи да остајемо заједно до краја партије.- настало је опште весеље, карте су се полако сабирале.

У међувремену други тим је још увек био у расулу, никако нису могли да се сакупе, док је краљ био у љубавној афери са краљицом дотле су остали били у расулу. Никако нису могли да се сакупе нити да се одлуче којим ће се редом ићи, све што су до сада постигли било је тридесет поена и гомилу распарених карата. Десетка није могла да се одлучи да ли ће остати уз десетку или ће бити принуђена да се придружи краљевској делегацији. У тим је дошла нова инфериорна деветка, гледала је све остале са презиром и са неке висине, сви су обрадовали јер је у тим стигла подршка, а десетка је сматрала да би требала да треба показати своју лојалност.

-Мене си одлучила да оставиш овде саму, како се само усуђујеш?- била је повређена и изневерена њена пријатељица ју је само користила.

-Мораш схватити ово никуд није водило само да заједно паднемо.-дрско је одговорила.

-Мислила сам да смо пријатељице, али сам се преварила правих пријатеља нема.- десетка треф је остала потпуно и сасвим сама, морала је да напусти игру.

Карте које су се налазиле на столу водиле су обичан и опуштен разговор.

-Можеш ли да замислиш да ниси никоме потребан, да те се реше чим уграбе праву прилику.- говорила је тројка херц која је напустила игру већ при самом почетку.

-Још како, онај набеђени краљ ме је заменио пајацем!-

-Ја сам доживела да будем изневерена од стране најбоље пријатељице која гледа како да опстане по сваку цену.- и још неколико карата је расправљало о недавним догађајима.

-Погледајте ко нам се придружио, нови џокер, како ли ће он да нам помогне.- шушкало је неколико карата.

– Добри људи, дошао сам да вас забавим….хихихи…-смејао се џокер.

Сви су се комешали…џокер се угурао између две заносне црвене десетке.

-Драга моја, како си дивна црвена…хихи..-

-А јааа!- запиштала је друга десетка.

-И ти драга моја.- наизменично се удварао и једној и другој, биле су као омамљене поред њега.

Настала је весела граја полако су се ближили крају.

Друга екипа је правила хаос, не може да се састави, полако су почели конци да им измичу, губили су главне адуте, а новајлија никако није било.

-Хаос влада, краљ није ту да нам помогне, морамо се организовати шта нам је чинити.-

-Сачекајмо још мало и готово. Сад ће нам неко доћи у помоћ.-

-Погледајте ко нам долази, ко је она, ко је она, ааа…погледајте како је лепа.- сви су изненађено гледали.

-Краљ је прекинуо разговор са џокером и гледао је у заносну даму која му се ближила.-

-Ваше величанство погледајте како је срчана.- краљ је занемео.

Џокер је гледао час у краља час у даму која је долазила.

-Пропустите је овамо, нека се десетка одмах прегрупише ка нама, бесмислено је чекати нову, џокеру придружи се деветкама, други џокер нека се придружи осмицама, а са десетком ћемо морати да се поздравимо. Мислим да је време да се реванширамо нашим непријатељима.-

Ово је био ханд, непријатеље су привели крају, овог пута их оставили у хаосу, краљ и краљица каро нису ни схватили шта се дешава, остале карте су поражено пале.

Aleksa Ninčić: ZAROBLJENA KAISA (Šah)

Nije mogao spavati to veče pred važan sastanak sa radnicima u rudniku, prevrtao se znojav po postelji, ustajao nebrojano puta, šetao tamo-vamo, telefonirao poslovne saradnike i psovao ih. Nije pronalazio rešenje za osiguranja rudara, zakasnelih plata i obroka. Sutra će sve biti rešeno.

,,Lezi, ljubavi. Sutra ćemo razgovarati.“ Njegova žena, Kaisa, mazi ga pod ćebetom. Na uvo mu šapuće kako će, navodno, ona rešiti sve probleme sutra.

,,Znam da si prljaviji igrač od mene.“ Baca se u njen zagrljaj kao uplašeno derište i ljubi joj naborani vrat.

Radnici, rudari, crni od uglja, čekali su ih ispred zgrade uprave, mahali transparentima i vikali. Sa gospodinom direktorom i njegovom ženom Kaisom, došli su još dvojica savetnika. Jedan visoki sa dugom, vezanom kosom, a drugi, malo puniji, sa kosim očima. Kada su izašli iz limuzine, njih četvoro, brzo su utrčali u zgradu, a radnici su pretili, psovali, pljuvali šlajm njima pod noge.

Biće žestoko, znao je direktor. Video je tu, drugu stranu, te garave ljude, kojima samo oči od besa sijaju. ,,Ima ih previše, a nas je malo“. Ipak ima ženu, ona je moćan manipulator, dobar govornik, bujicom reči oslobađa plamen i pali sve živo. Od savetnika sa kosim očima zahteva se opasan pogled, neophodno je streljati očima onoga koji sedi dijagonalno, ili ga samo držati na distanci. Od savetnika sa vezanim repom, očekuje se samo da bude spontan, on će skakati sa teme na temu, i otvarati nova pitanja.

Seli su u kancelariju, pripremali plan. Razmatrali su mnogo ideja, kako će otvoriti sastanak. Kakve su kombinacije moguće tokom pregovora. Direktor nije nalazio mnogo kreativnih rešenja, sedeo je u svojoj fotelji, lupkao prstima po staklenom stolu i prepuštao pripremu akcije Kaisi i saradnicima, on će pogurati malo, ako zatreba. Kaisa je otvarala fascikle i gledala dosijee radnika, tražila njihove mane, ili prekršaje na radu koje su činili u predhodnom periodu. Zapamtila je nekoliko problematičnih imena, uverena je u njihove slabosti, uručivaće otkaze.

– Znao si za ove krađe materijala? Pitala je muža, zgrčenog na fotelji.

– Jesam, ali nisam im mogao ništa, znam da ćeš ti to bolje od mene.

U kancelariju je prvo ušao predsednik sindikata, sa šeširom i dugim crnim kaputom, a za njim osam rudara, crnih pesnica i lica. Direktor je bio zaprepašćen slikom koju vidi, cupka nogama i gleda u Kaisu, čeka njen brz okršaj sa njima.

Seli su za sto, počinje razgovor. Obe strane oprezno otvaraju sastanak, direktor sedi između, ćuti i gleda obe strane, kao da ne razume reči koje izgovaraju. Rečenice su promicale suviše brzo da bi mogao da ih isprati, a neke reči su za njega bile nepoznate, nikada ih ranije nije čuo. Kada se uz teške mentalne napore uključio u razgovor, saradnici su već bili van polemike, potpuno nemoćni da bilo šta urade, ostali su bez reči. Sve je prepušteno Kaisi.

Nastala je buka, rudari su govorili odvojeno, nije postojao red, Kaisi pucaju konci koje je vešto plela tokom čitavog sastanka. Kada pokuša da odgovori jednom, napada je drugi, viče ,,Gladni smo!“ treći traži isplatu od osiguranja, i sve tako do osmog rudara. Sve su glasniji, udaraju pesnicama o stakleni sto, ne razbijaju ga, ali čaše sa vodom poskočiše, vidi da je nemoćna, ne može do reči doći, nema više prostora. Nadvikana je.

U suzama, beži napolje, ostavlja direktora samog, sa osam besnih rudara. Neće moći sam, zna ona to dobro, ali ne može poraz stoički da podnese. I on će učiniti isto, predaje sve!

Direktorsku poziciju zauzimaju rudari, pobedili su. Rudnik pripada samo rudarima. Ali plate će ipak sačekati.

Немања Голић: BENDICAMOS DOMINO (?)

Једва се, кроз, густе, седе, обрве, назире мудрост у очима старца, којима, од горе, гледа тебе и теби сличне и од тебе другачије и пружа, дрхтаву, руку ка теби и теби сличнима и од тебе другачијима, и размишља шта да уради са тобом. И са теби сличнима и са другачијима од тебе. Пажљиво разматра могућности, док пролази прстима кроз, дугу, седу, браду, јер никако не жели да направи неку грешку, која би могла да угрози некога од вас и стави у бољи положај онога са друге стране, који седи наспам њега, смешка се, подлим, осмехом и чека свој ред.

Стар је, мудар, превише искусан у овој игри, да би направио грешку, рекло би се. Заломи се, међутим, нека грешка ту и тамо, сада већ све чешће, па не добије баш сваку, вечну, партију. Победи, каткад, и друга страна, па задовољно трља руке. Јер, старац нема баш увек много избора. Некад му ти или неко сличан теби или неко другачији од тебе, једноставно, не одговарате. Сувишан си и не жели те. Зато тражи неке нове, о којима ништа ни не зна, сем тога да ће му, можда, бити употребљиви и корисни, јер партија траје предуго.

Јер, није те он кројио, није те он стварао да будеш онакав, какав њему одговара. Помагао му је, неочекивано, баш тај његов, дугогодишњи, такмац, вечити ривал и супарник у партији игре коју докони, старци, играју, вечно, из пуке разоноде, тобом и теби сличнима и од тебе различитима. Како их се питало двојица, око тога какви сте, нису никад могли да се договоре какав ће ко бити, а какав неће. Негo су вас поделили на пола, другарски, па је сваки, од њих двојице, додељивао по једну особину. Зато се сад, обојица, надмудрују са насумицом, док су вама руке везане и не можете ништа да учините. Окован си својом кожом, у коју су, њих двојица, уметнули сваки нешто своје, па вековна недоумица који је јачи и даље нема одговор, а клацкалица и даље стоји у непогрешивој нивели, која се, заправо никоме не допада.

А, обојица су прекаљени играчи! Људи су, махом, у заблуди, да, доброћудни, старац, убедљиво, води, већ хиљадама година. Нисам сигуран! Што сам старији – све мање! Јер, не схватите ме погрешно, нисам ни ја изузет из њиховог договора. И све сам сигурнији, из дана у дан, да нисам међу онима који су потребни белобрадом чичи. Мерка ме онај други, у гомили и, стрпљиво, чека, прави моменат, кад да не уради ништа са мном.

Милица Теслић: ЈЕДИНИЦА - ЗБРКА У ЧЕТИРИ СЦЕНЕ (Глуви телефони)

МАРИЈА ( наставница географије )
СВЕТЛАНА ( баба )
МИРЈАНА ( мама )
КАТАРИНА ( ћерка )
МАРКО ( син )

( Марко је данас на часу географије добио јединицу, наставница је због негативне оцене дужна да о томе обавести његове родитеље, међутим.. )

I
Светлана, ( Марија )

( звони телефон )

СВЕТЛАНА ( мешајући нешто у шепри за шпоретом ) : Боже, ко ли сада звони ? Па зар не знају да је кућни ред и мир од два до пет. Боже, некултурних ли људи ! ( подиже слушалицу ) Хало.
МАРИЈА : Добар дан, овде Марија, зовем Вас да вам кажем за негативну..
СВЕТЛАНА : Не, хвала. Бубрези су ми добро.
МАРИЈА : Али, ја Вас не зовем због тога. Извините молим Вас кога сам добила ?
СВЕТЛАНА : Светлана је крај телефона. Кажем Вам лепо, моји бубрези су сасвим у реду !
МАРИЈА : Али, ја Вас зовем да вам кажем за негативну оцену..
СВЕТЛАНА : Аман жено, не занима ме ваша процена становништва и број људи повишеног крвног притиска по метру квадратном.
МАРИЈА : Али Марко је добио..
СВЕТЛАНА : Стварно ? Шта је добио ? Ко сте ви ?
МАРИЈА : Ја сам Марија, и данас смо обрађивали Чиле и њих троје су прозвани …
СВЕТЛАНА : Пиле ?
МАРИЈА : Не, не госпођо. Чи – ле.
СВЕТЛАНА : А тако кажете ? Добро. Одлично ! Хвала што сте јавили. Довиђења пријатно.
МАРИЈА : Али..

( чује се прекид везе, Светлана се враћа кувању ручка )

II
Светлана, Катарина

СВЕТЛАНА ( улази у дневну собу ) : Катарина, ено звала нека жена. Каже Марко и неко пиле или чиле. Види ти шта је то, ја морам да кувам ручак.
КАТАРИНА ( више за себе узбуђено шапуће ) : Јаао, ма гарант је баба помешала. Мора да је то звала Ивана да ми каже за оног Марковог друга Жилета што ми се допада. Сигурно је приметио моју нову фризуру. Да, да мора бити то. Па не би она мене звала другачије. Мислим, јесмо ми добре, али оно.. ( прегледа свеске на столу ). Ето, таман сам купила нови дневник на срца, супер новост да кренем да га пишем ( записује нешто брзо ), али шта ако неко ипак, прочита, не знаам ( затим ипак цепа страницу и потом излази из собе ).

III
Светлана, Марко

СВЕТЛАНА ( обраћа се Марку који управо улази у стан, потом у кухињу ) : Душо, хајде узми онај списак са стола па иди до продавнице и купи.
МАРКО : Ево, ево ( улази у дневну собу и граби ону исцепану страницу Катарининог дневника ) Добро, пише миле. Миле. Милерам ? Мила пита ? Милка ? Добро, купићу све. Мада, хајде послаћу мами поруку. ( узима телефон да би накуцао поруку, успут говори наглас шта куца ). Е ка-кве ми-ле да купим ?
МИРЈАНА ( стиже јој порука ): Јао, види ти овог киле. Гарант пије. Да, да. Тако смо и ми кило белог, јао куку мени. Где баш то да повуче на мене ! Ију, ако није и нешто још горе ! А нека, нека, средићу ја то. Шта су ти ови паметни телефони, па се човек забуни, па то погрешно.
( одговара на поруку, такође наглас говорећи шта куца ) Немој да ти је пало на памет да си то купио ! Причаћемо кад дођем кући !

IV
( предвече, сви на окупу )

МИРЈАНА : Објасни ми од када ти пијеш. Како те није срамота ? И још мени то да пошаљеш. И ко још пије од твојих другара ? Ко ? Да им одмах зовем родитеље !
МАРКО : О чему ти причаш ?
МИРЈАНА : Немој ти мени о чему причаш. Ево све лепо пише, види, ти си ми послао. Е как-ве ки-ле да купим. Ти би кило ? Па срам те било, још не кажеш лепо него тако.
МАРКО : Али мама ту пише миле. Ево видиш пише на списку, али нисам знао шта да купим и онда сам те питао.
МИРЈАНА : Ти сад мене правиш лудом ? Јел’ ? Миле кажеш ? ( вади из торбе наочаре и поново гледа у телефон ) Види стварно, јесте миле.
КАТАРИНА : Какав списак ? Дај ми то ’вамо ! Како си смео да ми претураш по стварима !
МАРКО ( обраћа се Катарини ) : Шта сад ти хоћеш ? Баба ми је рекла да узмем списак са стола, и ја сам узео.
МАРКО И КАТАРИНА ( у глас ) : Бабааа
( Светлана долази )
МАРКО : Баба, ти си ми рекла да узмем списак са стола. Јел’ тако ?
СВЕТЛАНА : Да. И зашто га ниси узео ? Видиш је и даље овде. (Одлази до фотеље и узима прави списак ) Видиш хлеб, банане и јабуке.
МАРКО : Али рекла си на столу, а ти си га узела са фотеље.
СВЕТЛАНА : Па добро, мора да је пао, немој сад правити проблем, него се обувај и до продавнице. ( потом се обраћа Мирјани ) И да, Мирјана, звала је нека жена, имаш број сачуван на фиксном телефону.
КАТАРИНА : Ма баба, то је било за мене, Ивана је звала јел’ тако ? Рекла си нека жена, мислила си на њу тако ?
СВЕТЛАНА : Није душо Ивана препознала бих њен глас, а та жена што је звала рекла је да се зове Марија,Марина или тако нешто.
( чује се да телефон звони )
МИРЈАНА ( одлази до телефона ) : Хало.
МАРИЈА : Добро вече, овде Марија. Звала сам данас али мислим да се нисам споразумела са старијом госпођом. Ја сам Маркова наставница географије и морам да Вам јавим да је он данас добио јединицу када смо радили Чиле.
МИРЈАНА : Аха, Чиле кажете. У реду. Хвала Вам, потрудићу се да он то научи до следећег часа. Довиђења, пријатно.
( чује се прекид телефонске везе )
МИРЈАНА ( спушта слушалицу , потом гласно, љутито ) : Маркоооооооо

Крај.

Milica Medić: MISIJA: POTISKIVANJE (Čoveče ne ljuti se)

Četiri zatvorenika u već pohabanim odelima krojenim prema vrsti zločina koji su počinili, krenuše na put zaborava, da ne kažem potiskivanja svojih nedela u sećanju. Odabrani su oni koji navode da ih ipak grize savest. Na svoj put ka miru kreće zatvorenik koji ima najviše sreće u međusobnom nadmetanju rita. Zahuktava se situacija, noge mu se sapliću, knedla mu zastaje u grlu. Ako on ne uspe, uspeće neko drugi, a njega će doživotno mučiti savest zbog učinjenog. Šta je početak nesećanja? Korak napred ili samoobmana? Ako ga krene, biće poletan, ređaće jednu za drugom, i potiskivati u duplo dno svog šupljeg mozga. Gaziće tako ove pred sobom, proždiraće ih, kao da im se sveti za greške koje je sam počinio. Želeće da bude prvi, prvi u trijumfu savesti. A šta će učiniti zatvorenici kraj njega? Povući se pred njim, ali i nastojati da počnu ispočetka jer i oni žele duševni mir. Ovaj prvi grabiće napred sigurnim koracima, kao da mu niko ništa ne može, osmehivaće im se i pevušiti pesmicu Jelene Rozge… Dok oni njemu ne zapevaju onu od Tropico Banda. Upravo, okrenuće se, i onda će on jadničak morati opet da glumi Sizifa. Da li je to dovoljna kazna naspram zločina što je počinio? A ako mu zločini ipak dospeju na dno njegovog šupljeg mozga, smatraće da je zaboravio, i biće ponosan, ali kratko, dok sećanja ne isplivaju na površinu i dok njega neko drugi ne odluči da proždre, oko za oko, zub za zub, s nadom da će i on, mučenik, svoj kamen da dokotrlja na brdo s kog se više neće vraćati.

Зорица Станојевић: РОМАНСА ЦРВЕНОГ ЧУНА И ПЛАВЕ ЧУНКЕ (Човече не љути се)

Коцкица Аур се котрља. То је стање транса у које западне када одлучује о нашој судбини. Када кажем нашој, мислим на племе Црвених и Плавих чунова. Ја сам од оних Црвених. Кажу да сам стасао за женидбу. Моја изабраница мора бити из супротног племена, од ових Плавих. То је ново правило које примењујемо од скоро, пошто смо некад могли и да узимамо жене из свог племена. Но, коцкица Аур је увела нов закон кога морамо да се придржавамо.

Коцкица Аур проверава да ли сам ја заиста способан за женидбу. Она се котрља и показује одређене тачкице. Ако добијем укупно шест тачкица, моћи ћу да кренем на своје путовање где бих се упознао са својом будућом невестом. Баш сам нестрпљив! Прво је показала две тачкице. Помало сам разочаран, но тешим се мишљу да то она ради укупно три пута. Други пут добио сам број четири. Сад сам већ нервозан. У џепу сам имао кору дрвета коју сам отцепио од нашег тотема Мешгиша. Дуго сам стискао ту кору и казивао нашу молитву: Незаг, незаг, загне, загне, енег, зан… Коцкица Аур не жели одмах да покаже тачкице, жели сада да се повеже са духом мога старог претка Руа. У стању је транса и нико од нас не може разумети шта говори. Аур се котрља и ШЕСТ!

Полако се за путовање припремају сви моји Црвени рођаци. Њих тројица ће кренути са мном да ми се нађу у невољи. Прво је кренуо мој старији брат. Остајем за њим док он иде, иде… Пред њим жута су поља. Онда креће мој брат од стрица, потом мој брат од ујака. У стопу их прате наши непријатељи из племена Зелених. Имам способност да видим надалеко и угледао сам да се мој старији брат једва сачувао и да га замало није покосио један Зелени својом мачетом. Дошао је ред да и ја кренем. Идем храбро кроз жута поља, мислим на своју будућу невесту и то ми даје снагу. Моји рођаци напредују. Полако се стационирају у нашу заједничку колибу која је направљена специјално за овакве ситуације. Чека се само на мене. Један Зелени ми је за петама. Бежим, бежим колико могу, али… сустигао ме је, пао сам… Када бисмо се женили и кад нас неко од Зелених обори, њихова клетва би се претворила у огромно чудовиште, гутала нас и избацивала из своје утробе на почетак пута.

Отац ме је видео. Брзо је отишао до коцкице Аур. Она је рекла да ми може помоћи уколико ми Мешгиш пошаље одмах шест тачкица. Поново сам говорио дуго, дуго и страсно: Незаг, незаг, загне, загне, енег, зан… И добих шест тачкица. Кренуо сам поново, самоуверено. Сунце, снег и кише смењивали су се над мојом главом. Али, ја сам ишао и ишао… Тачно у зиму стигао сам до наше колибице у којој су били моји рођаци. Сутрадан смо сви заједно кренули да гледамо моју потенцијалну будућу невесту у племену Плавих. И она је чекала свог младожењу. Морао сам да препознам ону коју одобрава дух мог претка Руа. Та је морала да има мали прст екстремно краћи од свих осталих, готово минијатуран, јер су такве биле жене свих мојих предака. Моји рођаци и ја смо им загледали у руке. Прегледали смо њих тридесет до сад… Боже, има ли краја овоме? Почео сам да сумњам… Када смо стигли до четрдесет четврте, нашли смо коначно оно што смо тражили. Била је плава као и сви из њеног племена, наравно. Рекох јој: Везале су ме, госпо, очи ваше… Тако је отпочела наша мала романса. У даљини се чуло: Биће свадбе код Црвених и Плавих чунова. Ово Црвени и Плави било ми је јасно, али реч чун нисам разумео.

Бранислав Чурчов: ЉУБАВНИ АУТО-МАТ (Шах)

„Једини порок биле би ми жене, кад би то порок био!“, помислио је, погледавши цркву преко пута, весело, отварајући новој комшиници, при изласку, врата посластичарнице.

„Хоћеш ли да ме испратиш да се пресвучем? Могли бисмо после…“

„Делује занимљиво, можда други пут… Журим на посао!“, растаје се кратко са њом на првом углу.

Лаганим кораком шета, иде на… посао. Успут улази у цвећару, књижару, бомбоњеру, парфимерију… Прти са собом гомилу различитих, пажљиво изабраних поклона.

„Добар дан, колегинице! Изволите један мали…“ (Шах!)

„Ијао, колега! Хвала Вам! Нисам ни сумњала у Ваш…“

„Добар дан колегинице! Имам и за Вас један…“ (Шах!)

„Претерали сте, колега! Ја то не могу да примим…“

„Добар дан колегинице! Надам се да ће Вам се допасти мој…“ (Шах!)

„Како лепо мирише! Ставите га, слободно, на сточић…“

„Добар дан, колегинице! Да ли сте за један несвакидашњи…“ (Шах!)

„Ах, мој омиљени писац! И ово сте само због мене написали!“

„Колега, сутра ћу правити шненокле, свратите… Знам да волите слатко!“

„Хвала на љубазном позиву, али сутра путујем…“

…

Шахира, само једном. Не матира. Оригинална одлика личног стила. На почетку неколико насумице спретних па неспретних потеза да увуче у игру, и већ после кратког отварања прозрео би тактику противнице и могао би да предвиди како ће се даље одвијати ток партије. У средини прави експерименталне заплете, покушава да оголи противницу, да осети скривену есенцију талента, па кад је најузбудљивије: прекида, напушта, предаје, само да би избегао увек извесну, досадну, завршницу. Зато оставља по један, јак утисак, тако да жене очаране чезну за њим, чезну јер не знају његове слабости… А он се ретко, или никад не враћа, него само отвара нове партије, и напушта их на врхунцу заплета.

„Жена никад доста, а једна је превише!“, његов је мото којим оправдава нагон да непрестано проширује круг своје бескрајне симултанке.

Међутим, није слутио да ће ускоро наићи на таблу која ће га заинтригирати јер неће моћи да прозре партију, жену која једва уме да поређа своје фигуре, која повлачи сулуде, алогичне, потезе, који ће га повући да одигра на „лудо поље“ упусти се у непредвидиву игру која ће зато за њега, први пут, бити само игра, без прорачуна, сама себи циљ. И коју ће изгубити пре почетка, већ при руковњу. Сваки дан иста, нова партија са истим, потпуно познатим противником и никад до краја истраженим могућностима. Кибицери би рекли: „Пацер“.

Siniša Grbić: BITKA ZA LIVADU SA DVA JEZERA (Stratego)

Ovde, gde istok se naslanja na zapad, gde nebo spoznaje šta je trava dok okupira njena beskrajna prostranstva, tu je stupila sila plava i nasuprot njoj crvena armija je stala.

Izašao je iz svog šatora kurpulentni maršal Bernard, sav namrgođen i dalje je u glavi obrađivao informacije koje mu je general preneo. Opor miris spaljenog baruta mu je dražio nozdrve i to načini njegovo lice još namrgođenijim.
Najsvežija saznanja koja su ga morila bila su da je jedan od njegovih najistaknutijih vojskovođa, pukovnik Žozef, nastradao u svojoj ofanzivi. Njegov izlet po boku je sve do sada smatran uspešnim. Međutim, nesretni general, saborac maršalov u mnogim bitkama, probijajući se po levom krilu u smrt je poslao nekoliko narednika i izviđača pre negoli ga je mina izbrisala sa lica zemlje.
Iskusni maršal je znao bilans ovog sukoba. Nekoliko oponentovih narednika i izviđača u zamenu za pukovnika nipošto nije povoljan razvoj događaja. Da stvar bude gora, na mesto gde je Žozef poklekao je poslat tim minera koji su upali u vešto pripremljenu zamku protivnika.
Dodajući to na konto gubitka vrhunskog vojskovođe maršalu nije ostavljalo previše izbora.

Razmatrajući moguće scenarije maršal primeti svog majora Pjera u društvu vojnika bez čina kako užurbano hita uz brdašce na kom se nalazio šator.
Dolazak majora je, ispostavilo se, dolazak i dobrih vesti. Napad kroz sredinu, između dva jezera, doneo neočekovano ohrabrujuće rezultate.
Maršal je, naime, poslao sve svoje majore kako bi proverili stanje neprijatelja i kako bi pripremili teren za eventualni proboj kroz centralni deo defanzivne linije.
Bernard je isčekivao ove vesti ali gubitak pukovnika je umnogome umanjivao strateški značaj ovog fronta i on ga je smetnuo u krajnost svojih planova.
Sve do sada.
Saznanje da je rival ostao bez nižih oficirskih činova plavima je davalo za moguđnost da se usredsrede kroz središni deo fronta i ispitaju lokaciju protivničkih generala i maršala.
Maršal Bernard je znao da bi ovakva akcija značila žrtvovanje njegovih oficira ali izgledi da na taj način odnese pobedu ovde bili su više nego sigurni.
U sebi već čvrsto rešen da je to njihova naredna ofanziva maršal sazva svoje preostale visoke činovnike u šator da im saopšti planove akcije.
U šator, sasvim prirodno, u prisustvu maršala, generala, tri majora i nekolicinu kapetana stupi i običan vojnik. Poneo se tako, kao da je svakom armijašu mesto da se nađe u društvu visokih činova dok razmatraju strateške opcije. S toga, taj obični vojnik osta potpuno neprimećen dok je zauzimao svoje mesto oko stola sa mapama.

Narednih sat vremena maršal je detaljno prelazio preko nacrta svog plana i svim svojim činovnicima precizirao njihovu ulogu u narednoj borbi.
Dok je privodio svoje izlaganje kraju, prilikom postavljanja figurice koja je simbolizovala 7. bataljon Bernard se povio nad stolom i baš tad iza njega, iznenada, na zaprepašćenje svih ukaza se prilika kao da se diže iz njegove senke.
Začulo se žustro paranje tkanine i mesa te maršal raskolačenih očiju i napola otvorenih usta, dok mu je krv hrlila u pluća izusti ropac te ga život napusti.
Prisutni bejaše zaprepašćeni i nemi. Dok se telo njihovog vođe stropoštavalo špijun protivnika, u maniru vrsnog džeparoša mu iz džepa izvuče plavu tkaninu.
Beše to njihova zastava. Njihov poraz.

Milan Vukov: DUGINA DECA (Čoveče ne ljuti se)

U dalekoj zemlji, žive četiri porodice na četiri različita salaša, udaljeni taman toliko da se mogu svakodnevno posećivati. Svaka porodica ima po četvoro dece. Ta deca nisu kao ostala deca jer su se igrala u kanalu gde je puštana voda iz nuklearnog reaktora, tako da su deci pigmenti anomalični i tako svaka porodica ima decu različite boje.

Očevi su bili postiđeni, i nisu svojoj deci dopuštali druženje sa ostalom decom, nikoga nisu posećivali a niko nije ni njih posećivao. Kako je vreme prolazilo, deca su rasla i rasla, stasali su u velike momke i devojke. Salaši su postali tesni za šestočlane porodice pa su roditelji doneli teške odluke. Odlučili su da svoju decu pošalju svojim roditeljima na čuvanje, jer su roditelji bili zemljoposednici sa velikim imanjima a klima i okruženje je pogodnije, u blizini su i termalne vode, kao i lekovito blato koje bi pogodno uticalo na anomaličnu decu.

Redosled kojim će deca napustiti kuću su odlučili metodom „eci-peci-pec“, a bacali su kockicu da bi odredili koje će dete, kad krenuti. Jer „nisu imali srca“, kako su naglašavali da odluče koje će dete kad poslati, pa nek bude igra sudbine upletena u to. Nakon što su poslali decu, sastali su se roditelji kako bi jedni drugima bili podrška, međutim, izbila je svađa jer je svako prebacivao krivicu zbog igre u kanalu sa jednih na druge, onda su upoređivali čija su deca „bolja“ i to se završilo opkladom, čija deca prva stignu kod bake i deke, toj porodici će pripasti sva četiri salaša a poražene porodice će morati raditi za njih.

Deca su išla putevima koji su samo njima znani, to su atarski, kao i planinski putići kojima su se kretali, retko ko je zalazio tim putevima, tako da se deca nisu sretala sa ostalim življem. Pored toga što je voda uticala na njihovu pigmentaciju, uticala je i na respiratorni sistem jer je voda zalutala, otišla tamo „gde ne treba“ i poremetila taj sistem, tako da su se brzo umarala i morali su praviti pauze kako bi izdržali ceo put. U pauzama bi specijalnim instrumentima odredili kolika je udaljenost koju mogu preći nakon odmora.

Braća i sestre bi se sretali na putu i onda bi nastavili put zajedno ali nekad se dešavalo i da jedni zaobiđu druge, jer jednostavno, instrument im je nalagao da mogu nastaviti i svesni situacije (da će im roditelji sve izgubiti i postati sluge), nastavljali su dalje, ostavljajući svoje za sobom. U slučaju da se ukrste putevi suparničkih porodica, „zabadali bi nož u leđa“, naime, onaj koji je bio iza, bi sapleo, gurnuo ili udario onog ko prednjači, u slučaju da ga ne zaobiđe. Tada bi onaj sabotirani otrčao kući da se žali, bez obzira na situaciju u kojoj se nalaze, jer su bili razmaženi, nisu izgradili međuljudske odnose, veći deo svog života su proveli u naručju roditelja, tako da su situacije u kojima su doživeli pad, jako teško podnosili i trebala im je uteha. Nakon što bi je dobili, nastavljali bi put ispočetka.

Zelena braća i sestre su svojim roditeljima doneli bogatstvo i učinili ih ponosnim. I oni su bili ponosni sami na sebe, jer su iako tako bogalji uspeli istrajati u trci i pobediti. Nakon posete roditeljima, videvši roditelje svojih prijatelja kako se muče radeći, koliko su se ofucali i to sve zahvaljujući njima, nisu toliko uživali u svojoj pobedi kad su uvideli šta im je zapravo pobeda donela jer su ih ti ljudi nekada gledali kao svoju decu, igrali su se u njihovom dvorištu, jeli za njihovim stolom, spavali u njihovom krevetu a sad ti ljudi kleče pred njima i čupkaju travu koja raste međ’ kaldrmom njihovog dvorišta. Nedugo posle uviđanja šta im je pobeda donela, rešili su ubediti svoje roditelje da se odreknu dobara koje su dobili jer su ipak oni njihovi prijatelji. Roditelji su uvideli da su im deca u pravu i da su pogrešili što su od situacije koja je zadesila njihove porodice napravili profitabilnu igru, vratili su slobodu i posede drugim porodicama i nastavili da žive sa njima u slozi.

Nikolina Zekonja: ŠTRIK (Kartaška igra "meksiko")

papuca79
… dobro,evo tražim na internetu.
Šta si rekla klasičan štrik? Ono kao kanap?

viktorviktor
Bože,šta sve ljudi prodaju. Evo ovaj RomanL, prodaje štrik za 60 dinara. Licitiraću.

usamljenik
Lumundo će mi dati znak. On mi je sada jedini koji mi može pomoći pri donošenju konačne odluke,zbog koje sam danima u dilemi. Potreban mi je neki znak, zato sa odlučio da dva puta licitiram za štrik po 10 dinara,a sve ostalo ću prepustiti sudbini.

papuca79
Evo ima štrik na limundu. Dođi da vidiš da lli ti odgovara.
Dobro, onda je moja ponuda 70 dinara.

viktorviktor
Opa ! Neko je odlučio da uđe u igru sa starim doktorom licitacije Vikom. Moja ponuda je 80 dinara.

usamljenik
Štrik je licitiran na 80 dinara,dodaću još 10 dinara, neka ovih 90 dinara presudi moj život.

viktorviktor
Moja ponuda je 100 dinara.

papuca79
Cena štrika je skočila na 100 dinara. Da odustanem?
Dobro,ako na pijaci može da se kupi duplo jeftinije. I evo skidan se sa kompijutera, nemoj odmah da se ljutiš.

viktorviktor
Još 31 sekunda do kraja licitacije i štrik je moj. Već znam da niko neće licitirati jer se boje,a moja je strast veća od straha,pa makar licitirao i za jedan običan štrik.Samo se pitam za cega će mi?

Usamljenik
…Šta se desilo sa mojim životom u ovom gradu sam izgubio svoj životni cilj.
Odlutao sam u misli,bolje da vratim pogled na licitaciju.
Ne,ne! Licitacija je završena. Moja poslednja nada otišla je u ruke određenog viktoraviktora. Ja sam beznadežan slučaj,za mene ne postoji perspektiva, propustio sam ćak i šansu za samoubistvom.

Sanja Veselinović: MOMO KAPOR (UNO karte)

– Imaš najlepše grudi koje sam ikada video.

– Male su.

– Nisu male. Savršene su.

– Bez ljutnje, ali… Koliko ste ih vi uopšte videli do sad?

– Nedovoljno.

– Znala sam da ćete to reći.

– To bi svaki muškarac rekao. Šta je s tim persiranjem? Je l’ ti to tvoja malograđanska pristojnost ne dopušta da mi kažeš „ti“?

– Preskočiću to pitanje…

– Ili ćeš već nekako promeniti smer razgovora…

– Kada mi se ne sviđa to što me pitate, uvek ću preskočiti pitanje ili promeniti smer…

– Povećaću ti fond časova ako prestaneš da me persiraš.

– Plus dva?

– Neće ti se to toliko dopasti. Na prvoj godini su kreteni.

Sećam se dana kada mi je majka tutnula u ruke žutu knjigu sa ožuljanim koricama i listovima iz kojih su ispadale napadno podvučene rečenice, nacrtana srca, i podebljani uzvičnici. Smatrala je kako imam dovoljno godina da bih saznala po kojoj sam književnoj junakinji dobila ime. Nisam imala dovoljno godina. Ni život ni ljubav nisam poznavala dovoljno da bih mogla da uzdišem za kuhinjskim stolom čitajući Kaporove rečenice, onako kao što je to radila moja majka, u pauzama između brisanja podova i razvijanja testa. Sve što sam mogla bilo je da prepišem lepe citate u svoj dnevnik, i da se mazim na opise vođenja ljubavi kada nikoga nije bilo kod kuće. Knjigu sam zaboravila nakon nekoliko meseci.

Setila sam se Kaporove „Une“ poslednjeg semestra studija, kada sam shvatila da nemam dovoljno visok prosek da bih ostala na fakultetu, niti kakve političke izlete, ni rodbinske veze. Znala sam da ima mnogo podesnijih od mene za mesto asistenta na predmetu Poslovne finansije. Odgovornijih, vrednijih, pa i pametnijih. Komplikovani projekti i ulagivanje profesorima nisu bili moja stvar. „Mora da postoji neki Mišel Babić i na mom fakultetu“, pomislila sam. Maštala sam o snažnom intelektu i britkom jeziku profesora koji puši ispred fakulteta sa studentima na pauzama, i otkopčava jedno dugme sakoa svaki put pre nego što počne da priča anegdote iz studentskih dana. Maštala sam o izveštajima sa svetskih berzi i otkrivanju malih tajni velikih kompanija. Maštala sam o zavisti koleginica-štreberki, onih sa višim prosekom i dužim suknjama.

– Ti si meni otkrio sve svoje karte i pre nego što smo počeli igru. Sećaš se, onda ispred kabineta?

– Sećam se. Uska suknja, rolka i crveni karmin.

– Jesi se zaljubio?

– Promenio sam sve boje.

– Zeleno lice, plavo lice, žuto lice, crveno lice.

– Jesi se ti zaljubila?

– Imaš pedeset i četiri godine, a i dalje živiš sa majkom…

– Šta god bih ja rekao, ti si ponavljala. U svemu si me pratila. I boje svojih sukanja si podešavala po mojim kravatama.

– Zašto si onda hteo da mi daš šesticu? Da me poniziš?

– Tebi je to bilo svejedno. Šestica ili devetka. Za mene je to bilo pitanje časti.

– Opet menjaš boju. Ja idem dalje.

– Ne možeš da ideš dalje. Moraš da uradiš ono što ja hoću.

Bio je smotan i smušen, sa svojim smešnim kravatama i preširokim pantalonama. Zastao bi u pola rečenice, zaboravivši o čemu je počeo da govori. Ispadala su mu stakla naočara. Umeo je da pobesni na studente kada bi mu se smejali. Ni sama ne znam zašto sam odabrala baš njega kada nisam mogla da nađem ništa lepo na njegovom licu, izrovarenom još od pubertetskih bubuljica, večito umornom i prestarelom. Imao je tužan osmeh, jedan od onih koji je izazivao udvornički smeh studenata, i neprestano je duvao nos u maramicu, starinsku, belu, posle čega se žalio na prolećne alergije, a njegov nos bivao nabubreo i crven. Bilo mi ga je beskrajno žao. Nisam se iznenadila kada sam shvatila da je nevin.

– Neću da upoznam tvoju majku!

– Ti bi da me ostaviš, oslobodiš se…

– Nije ljubav ako samo jedan vuče. Gušiš me, stari, previše je toga na meni, teraš me da uđem u novi krug, dodaješ mi još zadataka, povećavaš fond časova, povisuješ svoja očekivanja, plus dva, plus četiri!…

– Mislio sam da si to i htela.

– Previše je.

– Hajde odustani onda! Baci sve što smo imali!

– Što smo imali? Šta pričaš, stari?! Prebrzo svršavanje, neprijatnosti na naučnim konferencijama, ruganje tvojih kolega… Ne mogu više!

– To ne zavisi od tebe, mala moja Una. Ovu igru prvi završavam ja.

Sećam se, jednom me je pitao da li bi moja majka bila ponosna kada bi znala koliko zapravo ličim na njenu omiljenu književnu junakinju. Rekla sam mu – jebi se.

– Una…

– Šta je, stari…

– Voleo sam te… Voleo sam te više nego išta na ovom svetu.

– Ne budi patetičan. Jesi li me zbog toga ubio?

– Dobila si sve što si htela! I novac, i časove, i vikendicu na Kosjeriću!

– Nisi shvatio pravila igre…

– A šta bih ja da si se ti oslobodila?

– Ćuti, stari… Gotovo je sad. Predvideo si dobro. Ti si završio ovu igru prvi.

Vuk Tucakov: DNEVNIK BELCA (Bilijar)

Sada je koračao, gazeći u bare savladane prašine. Ćela mu je blještala kao ispolirana dok su je kačila ulična svetla. Treba ga pronaći u mraku, on se lako kamuflira na biciklu kojim pravi osmice negde u tmini. Obrve su u besnilu upijale kapi kiše nabirući se. Svakog prokletog odbeglog minuta osvrtao se i gledao u onaj rešetkasti kanalizacioni odvod iza sebe, koji je ispuštao vodenu paru iščekivanja. Naravno, tu njega treba smestiti, da truli. Da li crnci vaskrsavaju?

Njegova ćela nema ugraviranu cifru, niti bar kod ponašanja šezdesetih godina. Ona je usijana, ona blista pod svetlom fenjera. Ona razmišlja o tom činu bez posledice, čisto onako, da oseti škljoc. Sujeta guta kad crni pendrek može da bira rupu. Gospodin Vajs ne može, on je oženjen. Međutim, njegova prednost je sadistička obesnost. Biće od sutra mnogo ražalošćenih gospođica, kiša u odvodu će presahnuti, vodena para će šikljati. To popodne on je odigrao protiv gospodina plesača sa rukavicama, gospodina Kasijusa Kleja, konvertita. Pao je beli brka već u drugoj rundi, a njegova gospa je slavila pobedu iako taj dan nisu imali za ručak. Simbolika ga je tresnula po temenu, pa je pojurio da isplati životni tiket.

Kako sada ne otići na tu livadu i ne ubiti tog poganog razvratnika? On tamo vodi na piknike. Nešto škripi u mraku. Ne vidim, stopilo se. Sada ga prepoznajem, tek kad ga ne vidim. ,,Izvinite, gospodine’’, nešto u tami podaničkim tonom mrmlja, pošto me je zakačilo. Bezvlasna glava pali sijalicu. Vidim ga, stoji, a pored njega bicikl. Drhtaj licemerja na kažiprstu smrti. Ja sam, ipak patriota, navijao za naše kad je napalm sevao. Tada smo slali osmice u rupe, u rovove. Oni su se vraćali kao horizontalne huit, mon madame, beskonačne, u beskonačnom broju. Ali Ali je ipak te ‘69e obavljao uobičajen posao svrsishodan godini. Na kažiprstu sam uvek nosio burmu. Ne znam zašto. Sada je na njemu i obarač sumnje. Ko zna? Možda je danas i ona bila da se okrzne kod njega u onoj žutoj haljini što joj otkriva kolena bleda kao sivilo neba. Ono blentavo lice tako je sijalo i pljeskalo dok je sudija odbrojavao onom jadnom belcu.

Stavljam plavi prigušivač, kiks si napravio, rođeni. On čak ni ne mrda, gleda me kao prebijeno pseto. Ja ciljam, dižući pištolj gore-dole, oponašajući zvuk pucnja.

-Nemojte, molim vas – cedio je krike iz grla.

-Vaše telo savršeno će stajati u kanalizacionom odvodu. Da zapevamo?

Lice crno, gubi se u tmini
U noći ja sijalicu palim
Masku skini i reci ,,izvini’’
Budi belac sa pendrekom malim.

Ciljam sad, ka rupi crnče hodaj
Rešetke skini, potraži svoj mir
Ak’ mašim, da bežiš samo probaj
Da sečem ti pendrek biće mi hir.

U crnačkom raju reci svima
Da belac uvek prednosti ima
U šahu prvi počinje beli.

Imaš san, Lutere gospodine
Sada snove gutaju godine
Ne daju javi da se osmeli.

Strmoglavio se tačno u rupu. Kad se vratim kući, odgrišću ženi uvo. Da nauči. Kurva. Samo visoke kvote na belce od sada. Čujem ubrzane korake i pogled upirem ka livadi. Sijaju u mraku dva svica crne boje kože, ne mogu imati više od deset godina. Govore naglas ,,tata, tata’’ i traže čoveka u obrasloj travi. Da li i ja sanjam, dragi moj Lutere? Reci mi da sanjam. Reci mi. Reci..

Елизабета Фејеш: ЛОВАЦ (Шах)

Пожурите друштво иначе ћемо закаснити! И наравно као и увек Марина је била управу. Каснили смо на нашу прву екскурзију од како смо средњошколци. Ишли смо у Чешку, у Праг тачније. Последња која је стигла, она која је увек највише од свих каснила, била је Јелена.

Јелена је била сањар. Као мала сањала је како ће бити пилот кад порасте, а сада је веома занима астрономија. Увек је волела гледати филмове, нарочито оне са подручја фантастике попут Хари Потера. Марина је била њена супротност. Он је волела да тренира и да чита љубавне романе, мада не можемо негирати да је волела и мистерију и хороре подједнако. Њена главна страст је био спорт. Ту је још била Јасмина која се увек жалила како јој је живот био монотон и досадан, незанимљив и како би увек волела да доживи неку авантуру и да се нађе у неком хорору. Затим Едвард који је био некако равнодушан према свему и све је прихватао као саставни део живота и уколико би се нашао у некој нерешивој ситуацији он би био тај који би остајао најсталоженији и говорио да увек постоји начин и излаз. Данијел је изгледао неустрашиво. Он, као да се није плашио ничега, никада и када би га питали да ли верује рецимо у ванземаљце он би одговарао да су људи најстрашнија ствотрења на овој и свим планетама и да се стога не требамо плашити ванземаљаца него људи. Није веровао у било какве натприродне појаве, нити митска бића. Овој дружини је припадала и Елза, или како су је сви звали, плашљива Елза. Елза није волела мрак, када би се нашла у њему, имала је осећај да ништа не види, да је слепа. Избегавала је мрачна места.

Кренули су на екскурзију, вођени професорком књижевности, званом Пипика. Пипика је била неустрашива и сама по себи страшна појава. Изазивала је страх на први поглед. Глас јој је био груб, али срце меко и чисто попут свиле. Она је била борац и свашта је претрпела у животу. Нагледала се много тога, пребродила велике патње.

Аутобус је кренуо. Док си трепнуо они су већ стигли у Праг. На програму је био обилазак Карлове Вари, Прашког дворца или како је још познат назив Кафкиног замка, Старог градског трга, Карловог моста…

Све су обишли и били су задивљени лепотом овог места, једино су за крај оставили Кафкин дворац. О њему су кружиле разне приче. Говорило се да је он уклет и да људи који су ушли у дворац, никад више нису проналазили излаз из њега и да их после тога више нико никада није видео. Као да их је прогутала земља.

Стајали су пред сами улаз у дворац. Елза је покушавала да их одговори од уласка говорећи да има лош предосећај и да се плаши, али је нису послушали. Пре него што су ушли црна врана се огласила и прелетела поред замка.

Упркос Елзином упозорењу, ушли су.

Убрзо потом светло у предворју се покварило и Елза се још више уплашила. Ништа није видела пред собом. Нашла се у потпуном мраку, окружена непознатим простором. Ово се Јасмини допало, јер ће коначно бити испуњена њена жеља да доживи нешто узбудљиво. Она је била усхићена. Пипика је причала о писцу Кафки и показивала им је његову слику која се налазила у просторији у којој је била такође и једна велика шаховска табла. На табли је писало: Живот је игра. Оно што је било чудно јесте да је једино била осветљена Кафкина слика и та шаховска табла. Данијелу и Едварду је било досадно. Испод табле је ситним словима писало упозорење: Немој газити таблу, заобиђи је. Јасмина је стала на њу и пркосно рекла: Па шта и ако је згазимо, шта би нам се могло наводно десити! То је урадила намерно, желећи још више авантуре. Тог момента су се фигуре на табли, огромне фигуре направљене од неког тешког материјала, почеле померати.

Јелена је одмах почела да проучава ситуацију. Убрзо потом је схватила. Као у Харију Потеру, ово је нека врста живе игре. Игре у којој су главни пијуни живи људи. Они. Па, да! Помислила је. Тако су нестали сви они људи. Ако желимо да изађемо одавде морамо победити у партији шаха! Јасмини се ово није допало. Тек сад је схватила озбиљност ситуације и почела је да брине. Сви су се љутили на њу јер је она проузроковала све то. Дај, смирите се! Ништа не добијамо ако се посвађамо. Да, заиста. Тренамо гледати да пронађемо начин помоћу којег ћемо удруженим снагама, пронаћи излаз из целе ове ситуације. Сконцентришите се! Говорили су Данијел и Еди.

Убрзо се и Марина разбудила. Она је знала да игра шах. Отац ју је научио као малу. А и као сваки прави спортиста који у себи има макар мало спортског духа, она је одлучила да друговима објасни правила игре и да прва започне. Уосталом, била је јака и иако није у питању физички спорт, опет је у питању нека врста такмичарске игре за коју се она увек осећала у потпуности припремљеном. Јелена се такође разумела у шах, али проблем је био што остали такмичари нису познавали правила игре. Онда су Јелена и Марина одлучиле да ће им оне говорити шта да раде у току саме игре. Сви су се поређали на своја поља. Игра позната као живот је ускоро почела.

Елза је одлучила да не игра. Остала је са стране да посматра. Ионако је била превише неспретна и било је боље за све да не игра. Елза је већ дуже време била заљубљена у Данијела, али није смела то да му призна. Није се усуђивала, све до сада. Пре него што је стао на своје поље, пришла му је и признала да га воли, јер није желела да после не буде било прилике за то. Да буде превише касно. Он је осећао исто према њој и сада када је имао мотив да се још више бори, полетео је у игру сав срећан, као да свесно иде у своју смрт, али је се не плаши. Плашио се само једне ствари у животу, Елзиног одбијања. Сада када зна да Елза осећа према њему, исто што и он према њој, више се ничега не боји.

Јелена им је објаснила да су сада они живи пијуни, али да све зато тече као и у правој игри, с тим што су они живи и што ће све осетити на својој кожи. Марина је питала: Да ли то онда значи да можемо погинути уколико нас противнички играч савлада, да ли ће нас стварно тако матирати, у смислу смрскати? Да. Рекла је Јелена. Зато се добро сконцентришите. Јасмина се све више и више узнемирила. Сви су се осећали као плен. Као да играју неку игру ловца и његове жртве. Као да су у замци из које је тешко изаћи. Као да су у неком правом хорору. Неко или нешто их лови. Сви су се питали како је дошло до тога, коме је могло пасти на памет да смисли тако нешто? Ко има тако изопачен ум? Али одговор на то нису имали. Међутим, током игре, као да им се све више кезила и подсмевала слика Франца Кафке са претећим погледом који као да говори: Ово је мој дворац! Нисте се требали усудити доћи овде и реметити мој мир! Скрнавити светост МОГ простора. Мог и ничијег више!

Сви су у исти мах помислили да није Кафкин дух уствари наш ловац?

Убрзо се пред Елзиним очима одиграо прави масакр! Џабе што је Марина била јаки спортиста и што су она и Јелена познавале правила игре, џабе што се Еди и Данијел нису плашили, сви су били мртви. Сваки њихов потез, иако је по правилу био добар, у овој игри се тумачио као погрешан и смртоносан! Сви њени пријатељи су лежали крвави на поду. На свима је видела беживотне, мртве очи, мртав поглед који долази из мрачних дубина. Изгубили су. Изгубили су у великој игри, званој живот.

Али… као да је чула нечије јауке. Као да је неко жив. Ослушкивала је и схватила да је то Данијел. То је његов глас. Да би дошла до њега, знала је да мора и она стати на таблу и играти. Али ако је то била цена коју мора платити да спасе љубав њеног живота, спремна ју је платити, ако треба и својом главом!

Потрчала је ка њему и табла је поново оживела. Дошла је до њега и загрлила га. Плакала је. Он јој је пре последњег издисаја само шапнуо на ухо следеће речи: Запамти, нема већих чудовишта од људи. Само се њих требаш чувати. Пази! Као да јој је још нешто хтео рећи, али је издахнуо, на њеним рукама. Тог момента се Елза окренула и иза ње је стајала огромна фигура Краљице која је замахнула и смрскала јој главу. После тога су се чуле само речи мат, мат, мат…

Елза је била свесна да ће тог истог момента умрети, али у глави су јој се као неки успорени филм, вртеле Данијелове речи… Запамти, нема већих чудовишта од људи. Само се њих требаш чувати!

Ни она сама не зна зашто је тада помислила на њихову професорицу књижевности Пипику. У целој тој заврзлами она се изгубила негде и сви су заборавили на њу.

Након Елзине смрти, у дворцу се чуо нечији страшан осмех… Зао…

То је била Пипика.

Човек од крви и меса.

Ловац.

Marijana Marković: NAJNOVIJA VEST - NE BIRAŠ SREDSTVA DO POBEDE (Ne ljuti se čoveče)

– Je li ovako dobro? Zašto je ovo ovoliko važno da moramo uživo da prenosimo? I to iz ove čuke…

-Pomeri se još malo levo!

-Ovako?

-A može, pomeri kosu sa lica, da li smo stupili u vezu sa studijom..? Idemo snimaj…

-Dobar dan studio dobar dan dragi gledaoci. Nalazimo se na putu A75 na samom ulasku u selo Zeleni gde policijsko vozilo svakog časa treba da prođe. Iz četiri policijske stanice iz okolnih sela opštine Talon treba prevesti četiri zatvorenika do okružnog zatvora. Iz sela Zeleni krenula je patrola oni se nalaze trenutno na ovom putu, dakle na putu A75 od prilike na udaljenosti šest kilomatara od seoske policijske stanice. Ostale patrole će krenuti tek kada dobiju znak iz okružnog zatvora. Policajci su dužni da zatvorenike dovezu u zatvor u najkraćem mogućem roku. Bilo bi dobro da su svu četvoricu poveli od jednom ali zbog nedostatka sredstava kao i vozila iz ovih sela policija prevozi zatvorenike kako je u mogućnosti.

Odmah pored sela Zeleni je drugo selo odakle policajci kreću , dakle iz sela Crveni, čim dobiju odobrenje iz okružnog zatvora prvog zatvorenika će povesti ka Talonu. Komandir policije iz sela Crveni je već dva puta bezuspešno pokušao da stupi u kontakt sa policijom iz Talona i nadaju se da će pri trećem pokušaju dobiti odobrenje da krenu. Komandiri sela Plavi i Žuti takođe čekaju narađenje iz okružnog zatvora.

Kako nezvanično saznajemo komandir sela koje prvo uspe da bezbedno deportuje sva četiri zatvorenika u okružni zatvor u Talon dobiće premeštaj u sam grad Talon gde će biti postavljen za novog načelnika okružnog zatvora. Evo vozila upravo prolazi pored nas.

To je sve za sada. Nastavićemo da vas obaveštavamo. Studio!-

-Jovane baci mi vodu. Ožednela sam od ovolike priče.- Rekla sam i uzdahnula.

Posmatram kamermana kako se užurbano pakuje i ne razumem zašto shvata ovaj zadatak preozbiljno? Možda jer je novajlija.

-Izvinite nismo se upoznali ja sam Kristina. Vi ste? – Upitah.

-Predrag drago mi je. Rekao je to a nije me ni pogledao. I dalje užurbano pakuje kameru.

-Nema potrebe da toliko žurite znam da ste novi ali opustite se. – Rekla sam to kroz smešak pokušavajući da opustim novajliju.

-Nemate pojma koliko moramo da žurimo.-rekao je kao da me upozorava.

Ovom se kolaču nisam nadala. Ovaj mora da želi da se dokaže sve je preozbiljno shvatio.

-Nećemo stići do sledećeg sela na vreme idemo kroz njive odmah u ono selo iza Crvenog!- Vikao je Jovan. Ne znam šta im je svima, nisu tako napeti bili u dolasku ovamo.

– Misliš Plavi! Selo Plavi! – uzviknu sada ovaj Predrag. Idem polako u vozilo da sednem kako su krenuli otiće bez mene.

Nakon petnaest minuta truckave vožnje u tišini preko nekakvih njiva i seoskih putića dolazimo do puta koji se spaja sa putem A75. Predrag silovitom brzinom izleće iz kola.

Sad će, sad će… – uzvikuje Predrag.

Prilazim ka njima dok pokušavaju da osposobe kameru za rad. Čuje se zvuk auta. Pogledam ka krivini i vidim policijski auto kako nam prilazi. Predrag pali kameru kreće da snima. Nemamo vremena za uživo uključenje. Auto je krenuo iz sela Plavi. Iza njega dolazi još jedan policijski auto kreće se mnogo većom brzinom. To je auto iz drugog sela. Čini se kao da žuri da će zaobići auto iz sela Plavi. Ali ne Bože! Umesto da ga samo zaobiđe drugo policijsko vozilo udara Plavog sa bočne strane i odlazi još većom brzinom. Policijsko vozilo iz sela Plavi je udarilo u bankinu pored puta. Auto stoji u mestu oštećen sa dve strane. Izgleda sažvakano, pojedeno. Sada shvatam što su momci bili onako uzrujani. Znali su nešto što ja nisam znala. Znali si da će se svako selo boriti za pobedu. Za mesto novog načelnika. Znali su da će možda igrati prljavo. I igrali su. A mi smo to uspeli da snimimo. Sjajno!

Tamara Bastaja: BLEF (Texas Hold'Em poker)

Ti biraš ovaj put s koje strane sediš. Ti biraš ovaj put špil kojem ćeš pripasti. Ti biraš adut. Ti ćeš biti kriv, za ono što se desi kad se upale svetla. Ali, ti biraš. Seti se prvog puta kada si ušao u ovu igru. Govorila sam ti da to ne radiš. Govorila sam ti. Znaš Mili, ne možeš da igraš čistim srcem. Ne možeš da se otkrivaš u potpunosti. Prvi put kada sam ugledala tvoje lice, bilo mi je jasno da tu postoji nešto više od prijateljstva. Taj odsjaju u očima te odao lako. Onda kada si mislio da sve ide u tvoju korist, nisi imao pojma koliko grešiš. Čuvao si Pikovu damu, kao da je tvoja. A nije. Nikad i neće. Ne može se Pikova dama zauzdati, nema tog kalupa u koji se ona može ukopiti, tek tako. Ali čuvao si je, jer nisi znao da je blef najjači adut kad se igraš ljubavi. Ljubav između nas je bila borba. Borba dve zveri za opstanak. Ko prvi kaže „volim te“, gine. Znaš, ne postoji ništa krvoločnije od zveri koja brani svoju teritoriju. Ja sam na svojoj strani želela da ostanem sama. Ljubav je bila slabost koju sebi nisam smela da dozvolim. Koliko god izgledalo beznadžno, koliko god da je gubitak bio neminovan, morala sam da uložim sve, da bi se ti povukao. Gledanje u oči tokom seksa, bila je moja nadmoć nad tobom. Nisi nikad uspeo da shvatiš da li mi je lepo, da li uživam, ili se gnušam tvog dodira i tebe. A ja sam u tvojima videla ocećaj sigurne pobede. Mili moj, koliko si samo glup bio. Kad se sve završavalo, ti si bio taj koji je ostajao da leži, iscrpljen. Usnio i poražen. Ja sam bila ta koja je odlazila dalje, gde me je čekao novi blef i nova igra.

Ovaj put ti biraš za kojim stolom sediš. Ovaj put izaberi pravi. I zapamti, Mili moj, blef ti je… sigurna pobeda.

Gordana Lasković: BARAKE (Čoveče ne ljuti se)

U tamnom sobičku, ispod dečijeg kreveta, u kartonskoj kutiji, sagrađene su četiri barake, jedna plava, druga tamno crvena, treća žuta kao jutarnje sunce, a četvrta zelena kao vlasi trave. Te barake, kao što već znate, vodile su večni rat kroz dečije ruke. Nekada sе dogodi da se deca previše uzbude i bace ih, razruše barake, a one se nakon toga ponovo sagrade i rekonsturišu, noću ispod kreveta, u kartonskoj kutiji, u tamnom sobičku.

Pitate se kako, crveni, plavi, zeleni i žuti provode svoje dane u kartonskoj kutiji kada ne vode rat kroz dečije ruke? Crveni vole ludi provod, da se malo ohlade od rata. Tu je alkohol, tu se okreće svinja na ražnju. Ponekada se tu i tamo, pobiju, zbog neke crvenokose koja je sasvim slučajno prošla pored crvenih ushićenih alkoholisanih mladića. Oni vole zabavu, muziku, oni vole provod. I baš zbog toga, zbog alkohola, i zbog svih tih narko supstanci koje struje njihovim telom imaju besprekornu snagu i većiom uvek pobede u ratu kroz dečiju igru. Plavi su moreplovci. Oni love ribu po ceo dan i ništa ih ne zanima. Lovite ribu! Lovite ribu je njihov moto! Njihov vojskovođa, plavušan, čovek sa ogromnim plavim nosom, većinom sa svojom porodicom provodi vreme loveći ribu. Ni njega ništa ne zanima. Voleo je ponekada sam da plovi morem, da razmišlja o filozofiji života. Moreplovci ostaju verni svom moru i tu i umiru, najčešće od crvenih alkoholisanih bića. Žuti provode dane berući cveće i oni su ti koji će u puške crvendaća staviti cveće i čekati pucanj. Oni vole prirodu i nju će jedino braniti, ali ne agresivno. Braniće prirodu svojim mrtvim telom koje će se raspasti i sa svojim kostima pomoći prirodi da se ponovo regeneriše. Oni nikada ne pobeđuju. Jedini koji mogu da pariraju crvendaćima su zeleni. Oni su kombinacija svih drugih, i plavih i žutih i crvenih, sa dodatnom dozom inteligencije. Ali dogodi se nekada, da iako mogu da pariraju crvenim agresivnim vojnicima, iako imaju sve sposobnosti, često ne mogu da pobede tu njihovu agresivnost, a i često budu gubitnici u ratu kroz dečije ruke. Sada kada znamo o životu u barakama, crvenim, žutim, plavim i zelenim, možemo preći na odvijanje njihovog rata.

Dok moreplovci plavušani na mirnom plavom moru love ribu, avioni crvenih vojnika bacaju bombe i uznemiruju ga, i na taj način uništavaju plavušane. Žuti čuju eksplozije, trče da spasu prirodu mora, ali na tom putu ih susretne crveni vojskovođa, koji je sinoć izgubio na kockanju i sada je zbog toga dodatno besan. Čeka žute da mu u pištolj stave belu radu ili poneki narcis te okida okidač. Zeleni već unapred znaju šta se desilo, konzul njihov sastavlja plan za uništenje crvenih. Ali uzalud… Crveni su se sinoć previše napili te ne mogu da dočekaju ishod, upadaju nenajavljeno na njihov konzulski sastanak i ubijaju ih sve redom. Zatim se vraćaju u svoje barake svi, donoseći pobedu.

Dete se ljuti, baca kutiju ispod kreveta, a u tamnom sobičku, barake se rekonstruišu. Deca se ljute, ali, ČOVEČE NE LJUTI SE! Ne ljuti se nego lovi ribu, beri cveće, vodi razgovore. Ne budi čoveče agresivni crvendać, iako on najviše donosi pobedu. Čoveče ne ljuti se.

8. DRUŠTVENE IGRE + AUTOKRITIKA

U novom semestru nastavljamo sa našim istraživanjima veštine pripovedanja! Nakon nekoliko vežbi gde ste, prepisujući od starih majstora, imali zadatak da na osnovu mitoloških, snovitih i žanrovskih predložaka napišete novu priču, ovoga puta ćete svoje delo napisati na osnovu jedne u potpunosti neknjiževne građe.

Vaš zadatak će biti da napišete kratku priču na osnovu društvene igre po izboru. Pod „društvenim igrama“ ovde podrazumevamo: klasične društvene igre (šah, mice, go; kartaroške igre poput pokera, remija, tablića, pasijansa, bridža), dečije/novije društvene igre (Čoveče ne ljuti se, Riziko, Monopol) i hazarderske igre (rulet, sportska prognoza).

Inspiracija za vašu priču ne sme biti društvena igra koja već ima definisanu narativnu dimenziju, odnosno koja vas jasno smešta u nečiju ulogu (Kluedo, Dungeons and Dragons, Magic: The Gathering)! Cilj u ovom zadatku jeste da u pripovednu strukturu pretvorite nešto što je lišeno bilo kakve narativne dimenzije. Umetnost pričanja priča oduvek se temeljila na na sposobnosti autora da u upečatljivu priču pretvori haotičnu zbrku signala, simbola i događaja iz prirode, kako bi na taj način kroz uređenu fabulu čitaocima prenosio određene poente, ideje i poruke. Vaš zadatak neće tako biti da napišete opis partije neke od pomenutih igara, nego da samu poetiku igre (njenu strukturu, mehaniku, pravila, duh) pretvorite u kratku priču.

Ukratko – dok smo se u prethodnim zadacima bavili pretvaranjem postojećih priča u nova dela, u ovoj vežbi vaša misija će biti da na prvi pogled potpuno depoetizovane sisteme društvenih igara pretvorite u PRIČE od krvi i mesa.

POSEBNE NAPOMENE:
– U podnaslovu morate napomenuti koju ste društvenu igru koristili kao predložak.

____________________________

Ovoga puta ćete imati i sekundarni zadatak, koji vam postavljamo kako biste se još više oslobodili u pisanju inače sjajnih komentara na sajtu. Svako od autora koji odgovori na ovu temu moraće da ostavi kritički komentar na sopstvenu priču (pošto ona bude objavljena). Dovoljno je da forma komentara bude kao i do sada, odnosno da ne prelazi nekoliko koncizno napisanih rečenica. U komentarima samim sebi možete, naravno, biti i pohvalni i kritični. Autor je istovremeno i najgori i najblaži kritičar sopstvenog dela, tako da se nadamo da će vam pisanje ovakve autokritike pomoći da razvijete još kvalitetniji odnos prema sopstvenom stvaralaštvu.

POSEBNE NAPOMENE:
– Kritički komentar možete napisati tek kada priča bude bila objavljena na sajtu. Drugim rečima, komentare ne šaljete u isto vreme kad i radove!
– Uz pisanje autokritičkih komentara, slobodni ste da kao i uvek ostavljate komentare na tekstove drugih autora.

***

Radovi se moraju poslati do petka, 3. marta. Idući čas biće održan u utorak, 7. marta; blagovremeno ćete biti obavešteni u kom terminu i na kom mestu. Ukoliko imate bilo kakvih pitanja u vezi sa zadatkom, postavite ih putem mejla ili na konsultacijama.

Srećno pisanje!

Siniša Grbić: ČEKAJUĆI ŠERIFA (Nešto kao vestern + humor?)

SEDAM DANA RANIJE…

Image not found

Ovaj nesretnik kog vidite da se raširio po zemlji ko korov na farmi starog Mekdonalda je naš marljivi i dobroćudni šerif Džon Čens. Odnosno bio je naš šerif, dok ga podla guja, njegov zamenik Travis, nije obrlatio i navukao na duel a potom, ne pružajući mu bilo kakvu šansu poslao kod ostalih blagih i naivnih šerifa koje je zov značke stajao glave, jer takvim poput Džona nije bilo teško da naiđu na beskrupuloznije i kvarnije ljude od sebe.
Naime, stari šerif je zatekao Trevisa, inače sina svoje druge žene koji je, pogađajte, upravo preko te bračne veze dobio mesto zamenika, kako mirno i bez savesti urinira po gradskim zalihama čaja. Dobri Džo uvidevši da je ovo vrhunac zlobe svog posinka odlučio je da ga pritvori kako bi se dozvao pameti.
Prilikom sprovođenja hapšenja otkrilo se da Trevis nije samo nagrđivao zalihe čaja, već da mu je sasvim dobro išlo i sa gradskom blagajnom. Niz spletki i zlobnih radnji ovog delikventa sa značkom šerifu nije ostavilo ništa drugo no da ga zatvori na malo duži vremenski period.
Ipak, Trevis nikad nije bio ni blizu ćelije budući da je uspeo da na zaista, po nama, meštanima Nosmart grada, skandalozan i neverovatan način kod šerifa izdejstvuje odbranu duelom.
I tako, naš ograničeni šerif pristade i dade svoju glavu u prašinu za šaku zlatnika i nekoliko kila popišanog čaja.
Ubrzo po okončanju egzekucije očuha, posinak zgrabi nekolicinu dukata koje je upravo odbranio, svoju majku za ruku, koja je naravno, ispostaviće se, svo vreme bila njegova devojka i napustiše Nosmart grad u nepoznatom pravcu.

SADAŠNJOST

Image not found

Danas, evo već je sedmi dan otkako smo poslali telegram u prestonicu da smo ostali bez predstavnika zakona.
U narod se već uveliko uvukao strah, budući da se po okolini pročulo da smo ostali bez značke pa je grad na udaru kriminalaca. Naše mesto je već pretrpelo nekolicinu napada kojota a baš sinoć se desilo da su i lasice otpočele najezdu pa je nekoliko meštana pretrpelo štetu u vidu jedanaest kokošaka, ogrebanog konja, tri kile ukvarenog kozijeg sira i para mamuza.
Veliko zaprepašćenje kod meštana je izazvala ova provala. Neki ljudi su se izrazito prepali činjenice da su lasice ukrale par mamuza. Lasice i mamuze – govorili su – pa šta je sledeće?!
Prethodnih nedelju dana, ali i inače, najumniji ljudi su se okupljali u salonu Kod Vombata nestrpljivo iščekujući novog šerifa.
Ovaj sedmi dan se nije u mnogočemu razlikovao od prethodnih dana od gorespomenutog duela. Svi najumniji su bili u salonu, neki su za šankom ispijali više nego neprijatno topao burbon, jedna grupa se izolovala u ćošak i pričala neke stvari o šeširima, grupica kockara je igrala poker a ostali su vodili neke neobavezne dijaloge pušeći cigare.
Ipak, iako je sve bilo kao i ranije, u vazduhu su se osećali napetost i nervoza. Već par puta je izbijao konflikt za pokeraškim stolom, što doduše i nije tako retko ali pravi odraz nervoze se mogao videti za šankom. Čak je i tamo, kod ljudi koji nisu mnogo pričali već samo pili, došlo do nekog konflikta. Neko je svoje zube ubacio u nečiji burbon da se natope il’ tako nešto. To nije bila svakodnevica ovde pa je jedini logičan zaključak bio da su ljudi izbačeni iz koloseka ovim učestalim napadima.
Celokupna situacija dala je podstrek svinjaru Bilu da se pridigne sa stolice, pročisti grlo i stane mirno da iznosi svoje mišljenje svim prisutnim:

– Dragi prijatelji, stanite, smirite se malo. Pogledajte dokle smo došli i na šta smo sve postali spremni. Pa zar da se međusobno bijemo i svađamo dok nezaštićeni sedimo ovde? Koliko još kokošaka i sira treba da nestane dok nam glavonje ne pošalju novog šerifa? Hoćemo li samo sedeti i čekati i dopuštati da se pijanac jedan i pijanac dva popičkaju jer im se strah uterao u kosti? Ja ne mogu to više da trpim i predlažem da uzmemo stvar u svoje ruke i postavimo našeg čoveka za šerifa!

Svi prisutni su iznenađeno pratili ovo izlaganje i budući da je svačija reakcija na Bilovo izlaganje izostala on nastavi:

– Vidim da sam vas pomalo zatekao sa mojim predlogom ali nadam se da ćete se složiti da je moj predlog od krucijalnog značaja i da ćete mene postaviti za novog šerifa našeg malog grada.

Posle iznošenja drugog dela govora nastupila je sasvim oprečna reakcija mase. Nastao je metež, vika i smeh, a najglasniji u svojoj neverici bio je Fil koji se smejući pridigao sa stolice ali revoltiranog stava:

– Tebe da postavimo za šerifa? – započeo je Fil goropadno se smejući. – Pa zbog tebe šeprtljo moram pola sata da šetam do bunara svaki dan. Još kad potrošimo svu donetu vodu moram i po dva ili tri puta da idem. Samo meni kad se vratim posle vugljenja kofa je potrebna jedna da se operem. A moja stara je još i spora pa neretko ne stigne s decom da se izbori da se plahne pa ostane neoprana. Znaš li ti šeprtljo, koliko starački vonj smrdi kad je star? – retorički ga upita pa nastavi. – Ne znaš, jel da? E pa zbog tebe ja znam i zato da ćutiš! Ti ćeš biti šerif kad se ja rešim vonja iz kuće a to neće tako skoro da bude.

Filovim kritikama su se pridružili i ostali gosti salona pa je Bil ustukno, povio glavu i vratio se na mesto.
Njemu je, naime, kako mi znamo a vi još ne, pre nekoliko meseci sasvim slučajno i pod posve nejasnim okolnostima u naš gradski bunar ispalo prase prejedeno otrovom. Niko ne zna tačno, ali se špekuliše da je jadna životinja sebi dala oduška i omrsila brke sa par kilograma otrova za pacove. Brzom reakcijom Bil je uspeo da izvuče prase iz vode ali se ipak ispostavilo da je životinja udarivši o površinu izbljucnula veći deo otrova i zagadila vodu pa su meštani sada primorani da koriste bunar koji je udaljen 3 kilometra od grada na obližnjem ranču.
Od tog nemilog događaja đeram je vidno označen kao izrazito opasan i da voda nikako ne sme da se konzumira.

Image not found

Bilova samopromocija je osokolila i druge stanovnike da ustanu i predlože sebe za šerifa. Sledeći je to uradio Majk Saliven, jedan od mlađih okupljenih. Visok, crn i oštrih crta lica. Njegov izgled na koji nije bilo mnogo zamerki i na šta je on računao da će mu gotovo sigurno prigrabiti značku nije privlačio pažnju okupljenima ni najmanje, bio je samo jedan od njih ni lepši ni pametniji. Zavisti bez.
Ipak, njihovim ženama je svakako privlačio pažnju pa je malo koja ostala verna svojim najumnijim supruzima i to se znalo, pa je donekle čudan razlog zašto Majk nije izabran. Njega sugrađani nisu krivili što im zavodi žene, već su mu zamerili što zavodi i one ružnjikave, starije, krupnije, pa čak i proćelave, konkretno žene zrikavog Moa i starog O’Donela.
S toga su odlučili da on ne može biti šerif jer srlja na sve strane i nema oko za lepotu.

– P-p-prijat-t-telji – sledeći se javi pilićar Gringo.

Gringo je naš čovek koji je odrastao u Meksiku i čovek je koji je bio nesrećan iz dva razloga. Prvi je svakako taj što je odrastao u Meksiku i kad tamo budete zapamćeni po nečemu to vas prati do kraja života, pa je on tako u naš Nosmart grad stigao samo sa tamo stečenim nadimkom (ni sam se ne seća svog imena) i drugim razlogom svoje nesreće a to je priča o lenjoj majci. Naime, njegova majka je bila toliko lenja da ide dva puta do reke po vodu pa je svog sina kupala, i to do četrnaeste godine, vodom koju je koristila za čerupanje pilića. Naravno, ne treba vam pričati dalje koje je to posledice izazvalo kod malog pilićara Gringa, ali mucanje je verovatno najuočljivija nuspojava majčinih kupki. On je kasnije (kad je zaradio mucanje) prestao da se obazire na nadimak i pustio ga da mu odredi život, budući da je počeo da se bavi uzgojem kokošaka kako je to bio sasvim logičan izbor zanimanja.

– …s-s o-o-obzirom – nastavi Gringo. – d-d-d-da sam j-ja n-n-najd-d-dras-stičnije ošteć-ćen u ovom p-p-periodu bez-z-z-zakonja s-smatram d-d-da bih ja t-t-trebao da bu-bu-budem š-š-šerif i-i-i ister-ram p-p-pravdu.

Naravno, ne treba mnogo govoriti zašto Gringo nije bio konkurent pa je i masa njegovo izlaganje primila sa dosta empatije i bez oštrih kritika. Samo su mu rekli da ne može.

Posle zatišja nakon pomalo srceslamajućeg odbijanja Gringa debata oko toga ko je najreprezentativniji kandidat se rasplamsala, pa su samoinicijativni kandidati počeli da komentarišu i obećavaju šta bi oni uradili za ovaj grad kada bi bili izabrani. Spominjalo se tu svakodnevno trebljenje krtica na njivama, besplatni pilići na kvartalnom nivou, prasići bez hemikalija i slično. Čak su počeli jedni drugima da obećavaju pozicije zamenika ukoliko ih ovi podrže.
Nakon masovnog žamora i peripetija glas da iznese svoju kandidaturu je dobio Ned.
Ned je jedan od građana kojima nema mnogo zamerki i repova za pronaći. Uzoran, kulturan i ljubazan sugrađanin. Nit’ je trovao prasiće, čerupao piliće, ljubakao tuđe žene… Ništa, za razliku od protivkandidata. Toliko je bio logičan izbor za šerifa ali ipak samoprozvana komisija sačinjena od rivala i njemu nađe zamerku.
Dobroćudnog Neda beše ostavila žena. Otišla za mlađeg kauboja sa više grla i to baš do ranča koji se naslanja na njegov. Ipak, novopečena romansa ne potraja baš dugo budući da mladi ljubavnik nikako ne bi zadovoljan svojom devojkom. Ne prođe ni nedelju dana i on je protera na ulicu a ona se vrati nazad Nedu. Predobroćudni Ned prihvati pobegulju bez ijednog prekornog pogleda, a kamoli povišenog tona. Ipak tu se ne okonča ova farsa. Na još veću Nedovu nesreću i sramotu, a i nesreću šmizle, pročuo se razlog kraha ljubavničke romanse. Naime, mladi kauboj beše duboko i neprijatno, gotovo s gađenjem razočaran u disfunkciju tela Nedove žene. Priča se, a ja vam govorim kako sam čuo, Nedova žena prilikom snošaja ima gromoglasne, nekontrolisane, uznemirujuće vetrove. Kažu, kauboj kad je to otkrio umalo nije izdahnuo. Komšija njegov (onaj sa druge strane) priča da kad je pribegao kod njega da je bio zelen u licu i sitnih zenica. Tako narod priča…
Šta je to Nedovoj ženi trebalo sam đavo zna, imala je diskreciju u sopstvenoj kući ali je tražila više i eto, sad em celo mesto zna da prdi kada vodi ljubav em je jadnog Neda ostavila bez značke.
Razume se, ko bi postavio takvog jednog nedoslednog lakrdijaša, koji dopusti da mu to žena priredi, za šerifa. Pa da.

Nakon i Nedovog neslavnog kandidovanja nastupi tišina. Čulo se zveckanje čaša, kresanje šibica ali predlaganja više ne bi.
S toga premazani barmen Arčibald podbode Zrikavog Moa:

– Šta ti Zrikavi Mo, zar nećeš i ti sebe da predložiš za kandidata? – s dozom podsmeha upita Arčibald posve ćutljivog Moa koji je sedeo za šankom podbočen rukom i masa se još više utiša kako bi čula jednog od starijih.
– Čemu to – započe svoj antiizborni govor naivni Mo – kad svi znamo šta ćete o meni izneti. Spomenućete ono kad su starom O’Donelu šakali napali stoku a ja u najboljoj nameri greškom zamenio Džonatana u kožahu sa napadačima. Ili ćete reći o onom nemilom događaju kad sam se hvalio da sam ubio omanjeg bizona dok nisam saznao da sam ga pobrkao sa Bilovim konjem. Ili onomad kad sam svoju ženu slučajno… – u tom momentu i Arčibaldu bi dosta te nasu punu čašu burbona i istog trena Mou nestade glasa sa i dalje pokretnih usana.

Nakon ovog iskrenog razotkrivanja delovalo je kao da je salon ostao bez ijednog potencijalnog kandidata, ali ipak mladi Tomi ustade i učini nešto po prvi put večeras:

– Ne znam zašto svi predlažete samo sami sebe, ja recimo, svo vreme se pitam zašto ovo radimo i zašto nam naš Džoni ne valja. – nakon što je završio, isprva se prolomi par potencijalno gromoglasnih cerekanja ali i oni ustuknuše kad shvatiše da je mladi Timi ozbiljan i posve u manjku koncentracije. Mali je skroz zaboravio zašto je isprva ova diskusija i nastala.
Kada mu bi skrenuta pažnja na njegov golemi propust on se osmeli i nastavi:

– Dobro, eto, zašto onda ja ne bih bio šerif? Mlad sam, u punoj snazi a i iz dobre familije sam.
Razlog njegovog odbijanja je dobio u vidu horskog izlaganja:

– Ti šerif da budeš? Senilan si u dvadeset i prvoj magarče jedan, upravo si nedelju dana mrtvog šerifa predložio za šerifa. Ćuti i sedi tu neobrucali idiote! – izrugaše mu se svi.

Posle ukoravanja Timija masa se posve naglo zasiti predlaganja i razmatranja kandidata te nekako spontano svaka grupa nastavi svojim poslom. Vratiše se kartama, piću i duvanu kad se iznenada na vratima pojavi prilika.

Image not found

Stigao je onaj koji se toliko čekao!
Mnoga lica se ozariše, poneka pomalo i iznenadiše.
U salon stupi osrednje visine,širokih ramena muškarac u četrdesetim, načini par koraka te zastade za najbližim stolom i cupkajući nogom popriča ukratko sa njima pa napusti salon iznenada.
Ovi što su sedeli za tim prvim stolom čim je ovaj izašao skočiće i u euforiji pritrčaše najbližima do sebe sa povicima: Kakav dasa!; Ovaj će da uvede red, zbogom lasice prgave. Lepši je od Majka.; Sve će sada biti bolje u gradu. Čovek za uzor…
Razumete u kom pravcu je išlo njihovo očarano iznošenje utisaka.

Na pitanje ovih ostalih koji su ostali uskraćeni za prvi utisak očigledno novog šerifa Nosmart grada, rečeno im je da se požalio kako je dug put prevalio i da je žedan te je otišao da se umije i okrepi. Svi su se složili da je to sasvim normalno i više nego poželjno posle dugog puta pa su se sa odbrenjem i nestrpljenjem radovali njegovom povratku u salon.
Nakon izvesnog vremena, budući da se povratak novog šerifa već poprilično odužio neko iz mase se zapita gde li je dosad. Neko upitno dobaci na koju stranu je otišao.
Svi su počeli da sležu ramenima jer niko nije baš obratio pažnju na to. Jedino je Zrikavi Mo bio skoro pa sasvim ubeđen da je otišao desno iz salona. Ostatak sveta ga je odmah napalo da nije video dobro, jer zašto bi otišao desno kad tamo nema gde da se osveži. Desno od salona je samo zagađeni đeram. Pravac za onaj ispravni je levo.
Ipak, nakon što je ustanovljeno da niko od ovih za prvim stolom nije rekao novom liku gde da ide, pronicljivi Ned se priseti da je i on skoro siguran da je otišao desno.
Među masom se sad polako uvuče strepnja ali su govorili da nema veze što je otišao desno, kada vidi da je đeram zatrovan otići će na onaj drugi. Tad ih opet Ned unespokoji, pitavši da li on zna da postoji drugi đeram. Ako zna dobro, onda je još tamo i krepi se, ali su ustanovili da mu ni to nisu rekli.
Sad je među narodom nastala panika i odlučiše da prekinu sa nagađanjima i odu da potraže svog jedva dočekanog šerifa. Podelili su se u dve grupe, svaka za po jedan izvor.
Prvoj grupi je svega par trenutaka trebalo da dođe do gradskog bunara i uvidi da su uzalud poslali ostale na ranč. Pred njima, svega par koraka od bunara koja je napravio u pravcu salona, ispruženih udova, na stomaku ležao im je novi šerif.
Poskidaše šešire jedan za drugim i neko iz mase dobaci:

– Bože koji debil! Ovaj nije znao da čita.

Filip Janković: INKOGNITO (Krimi priča + fantastika)

Rano sam počeo da imam problema sa policijom. Policija je bila prisutna i na mom rođenju. Čim sam promolio glavu iz onog sveta, babica je vrisnula i preturila se unazad. Niko do tad nije video tako gadnu bebu. Odmah pošto mi je presečena pupčana vrpca, uzeli su da me pretresu. Verovatno sam ih podsetio na neku ilustraciju iz Lombrozovog Atlasa, koji je obavezna pandurska lektira u našoj zemlji. I nisu pogrešili ni ovaj put. Zaplenili su oruđe za obijanje i prebijanje, nekoliko noževa, kamen za oštrenje, deset kilograma eksploziva i pirotehničkih sredstava, fantomku, navijački dres − početnički paket. Nije bilo sumnje da sam rođeni kriminalac.

Moje rođenje možda i nije izgledalo toliko fantastično, ali jeste bilo kriminalno. I ima veze sa fantazijom. Naime, začet sam u jednoj mašti. Ili u nekoliko. Moj ontološki status nije do kraja razjašnjen. Ulogu babice na mom rođenju obavio je Miloš Jocić registrovavši me na Zingu pod imenom Filip Janković. Kriminalno otelotvorenje ideje, prevarom kojom sam promenio svetom iz domena fantazije u sajber egzistenciju, otpočelo je ovako: Image not found

a onda sve zbilo već poznatim redosledom. Jednome od vas, ili nekolicini vas poslužio sam kao zamorče u literarnom eksperimentu! Mislili ste da se poigrate mnome, da objavljujete te vaše osrednje sastave pod mojim imenom! Ne samo da na Zingu predstavljam pseudoautora, nego me i brukate! Napravili ste od mene žrtvu, a od Miloša saučesnika! Da, da! Ne pokušavaj da se opravdaš, Miloše! Znam da znaš ko je kriv za moje stanje! Ostavili su toliko tragova… Da, znam da ih je više. Osećam u prvom tekstu poremećaj višestruke ličnosti. Ali, ko drugome jamu kopa sam u nju upada! Kako su svu pažnju posvetili pojačavanju kreativne kohezije, nisu opazili da time postajem autonoman autor. A konačno sam i dočekao da uzmem sudbinu u svoje ruke i slobodno pišem u svoje ime! Ovo je moja prva, samostalna, priča upozorenja! Ako Miloš odluči da i dalje učestvuje u vašoj literarnoj intrigi i ne razotkrije vas, budite uvereni da ću vas tekstološki do kraja semestra lično raskrinkati! Diskvalifikovaće vas sa kursa! Ovakvo neetičko ponašanje prema jednom autoru na Zingu ne sme da prođe nekažnjeno! A, šta ako nisam jedini!

Александра Шојић: SEX ON TE BEACH (Еротска + љубавна прича)

Image not found

Море. Залазак сунца. Он и ја у загрљају таласа, препуштени царству емоција, погледима спајали смо наше душе. Мој први сусрет са мушким извајаним телом, које, у покретима таласа, продире у мене, изазвао је потпуну екстазу. Док сам се по први пут грчила од задовољства, он је нежно прстима прелазио преко мојих голих груди и, својим наглим покретима, најављивао нови оргазам.
Времена за размишљање о томе шта ће бити сутра, када ме пробуде први зраци сунца, није било. Требало је уживати и препустити се тренутку као да је последњи што ћу доживети и памтити, као да је последње што ми остаје од овог живота.

Image not found

Слатким пољупцима прелазио је преко глатке коже која је одисала морском свежином. Искре које је пробудио у мени током сексуалног чина подизале су ниво импулса и мењале ритам срца и уздаха.
Чињеница да је у сваком тренутку неко могао да нас види додатно нас је узбуђивала, и терала ниво адреналина до граница које до тада никада нисам осетила.

Чудан осећај ме преплавио. Крв ми је јурила кроз тело као ужарена лава из тек активираног вулкана док ми се тело тресло као промрзла срна у Сибиру.

Сергеј се само насмејао и прошапутао: „Я люблю тебя!“

Док смо загрљени испод месечине тонули у сан плима је брисала трагове и доказе нашег љубавног „злочина“.

И сад, након толико година, у топлој соби поред камина уз чашу црног вина, замишљам исту ту пучину и питам се где је он сад, да ли још увек, као и ја, чује звук таласа који сведоче можда некој другој љубави, док их милује месечина.

Image not found

Драгана Мијатовић: ВАМПИР И ЊЕГОВ СЛУГА (Научна фантастика + хорор + пародија)

-Господару пронашао сам за вас једну занимљиву жртву, да смо знате ли како је слатка. – осмехивао се слуга Луцифер.

-Врло добро, само се надам да се неће поновити оно што се догодило прошли пут, умало да страдам због тебе, шта би се десило да су ме ухватили и проболи глоговим коцем, за мном је јурило читаво село јер си изабрао кућу у којој није била млада и лепа девојка већ читава њега породица, задобио сам тада рану. Само кад се сетим чак и ја бездушни вампира Сава Савановић сам се уплашио, било је страшно како су ме јурили… први пут сам се уплашио да си ми само видео израз лица.

Image not found

Кунем ти се ако то још једном направиш доћи ћу по тебе лично!-

-Немојте господару сада сам се добро распитао девојка ће бити потпуно сама, не треба да се бринете.- наравно да Сава Савановић није у потпуности веровао свом слуги Луциферу, није ни сам знао зашто га је држао као слугу, али ето држао га је, можда зато што су били зли подједнако обојица, иако је био слуга, људско биће, био је толико ружан да је Сава Савановић губио апетит сваки пут када га погледао, зато никада није желео да га води са собом у мисије, па су такви договори имали пехове као овај напоменути, дошао је у окршај са читавим селом, остао је гладан неко време не само то вече, како би се ситуација примирила и сељани помислили да су га усмртили, овог пута се упутио у друго место неко које је забачено и далеко, право у Мрачлије, било му је примаљиво, поготову због назива, али већ је толико дуго гладан да би прихватио било које место. Уколико га послужи срећа вечерас ће се добро напити при тој помисли се облизивао као мачка после миша.

-Луцифереее, Луцифереее, зашто се не одазиваш када те зовееем?!-

-Опростите господару, јео сам.-

-Кад те ја дохватим видећеш ти шта ћеш јести! Спреми мој плашт и одело, време је да пођем.-

-Како кажете господару, одмах.- отишао је храмљући, ову штету је зарадио након што је господара довео у лошу ситуацију, да и један и други памте када је Сава Савановић остао гладан.

-Изволите господару.- имао је покварен осмех када му је додавао одору.

-Нешто ми се чудно смејеш, као да си ми опет спремио штету, запамти ако се нешто догоди долазим по тебе право из пакла!- припретио му је како би био сигуран да ће му Луцифер уколико је нешто заборавио одмах рећи.

-Не господару, рекао сам вам да нисам ништа погрешио, како сам сазнао, девојка ће вечерас бити сама.- понизно се поклонио и потрудио се да се увери да му је рекао потпуну истину. Мада морао је признати да је хтео да га се једном за свагда реши, досадило му је ово наређивање, а притом га је физички оштетио па је осуђен да доживотно храмље није доста што је ружан већ је и шантав изгледа горе него вампир коме служи.

-Онда добро, време је да пођем!- припретио му је још једном и упутио се ка селу ка кући у којој ће коначно добити младу свежу крв.

У међувремену се Сава Савановић приближио кући у којој је девојка била, ипак морао је признати да је слуга добро изабрао, овога пута била је велика кућа чак и да су ту укућани неће га затећи пре него што заврши започето. Барем је он веровао у то. Полако се пришуњао, собзиром на то да је био попут балона који је пун крви, овог пута је био попут празног балона па је могао и да полети до девојкине собе и да себи омогући нечујност. Како се приближио прозору из кога је избијала светлост видео је једну младу прилику како се пресвлачи и спрема за спавање, девојка је стварно била лепа, приметио је белину на њеном врату, једва је чекао да зарије зубе у то мекано месо, имао је утисак као да су му се зуби купали у некаквој течности, пришао је ближе и видео да је прозор отворен, чекао је тренутак када ће да угаси светло и полако се увуче у собу, имао је покварен осмех као и зубе који су били зашиљени при врху, очи су му се црвениле, додуше сада су мало избледеле јер као што рекох био је гладан. Коначно се смиловала и угасила светло и легла у кревет, овај бескичмењак се као мехур увукао кроз прозор да га она није ни приметила, таман када је омирисао своју вечеру у касним сатима насмејао се грохотом, девојка се пробудила и сва уплашена покушавала да докучи одакле допире тај ђаволски смех.

-Ево ме, овде сам поред тебе…хахаха- , приближио јој се, могла је да осети нечије присуство, не размишљајући она га је лактом ударила у трбух на шта је он крикнуо и закашљао се. Девојка је почела да бежи по соби и да дозива помоћ.

-Ћути глупачо…-беснео је и пожурио да се приближи њеном врату пре него што га открију, али не могу ипак неће бити никог.

-Ко си ти?- викала је.

-Ускоро ћеш осетити!-

Пришао јој је коначно, зграбио је и таман зарио зубе у њен врат кад су се врата отворила, гледао је забезекнуто…

Image not found

-Луцифереееее, опет си ме превариоооо, крви ћу ти се напити!!!- осим што је остао гладан поново, Сава Савановић се овога пута намерио да поједе свог слугу.

Схватио је да му је Луцифер до сада донео више штете него користи, сада може да се нада да ће га тражити само једно село а не многа у којима је оставио траг.

-Еј Саво Савановићу толико вампирујеш сам шта ти би да доведеш слугу, па по други пут оста без вечере и за вратом си добио гомилу непријатеља!- планирао је како ће се осветити Луциферу и заклео се себи ако се спасе да ће више никада неће остати без вечере и никада више неће доживети сушу као ову сада, таман када је омирисао дуго жуђену крв морао је да бежи…

Љиљана Скубиловић: СЛОБОДЊАК (Научна фантастика)

Image not found

Још само неколико седмица и свемир је мој. Станиште мог новог живота је ближе него што сам могао и да замислим, да за све ове године како покушавам да се отиснем од скучености тренутног боравка, заправо долази крај. Боравак овоземаљски ми се чини као само преживљавање и претакање дана у дан. Чему звакати нешто што је већ безброј пута прежвакано. Све је око мене испитано, истражено и испретурано већ довољно пута да би био одвећ велики гријех поново узнемирават истрошеност ове планете. Нове ствари стрпљиво већ миленијумима чекају да их спознамо. Мислим да је за то коначно дошло вријеме.

Дуго сам се осјећао мален и потиштен, могло би се рећи добар дио свог живота. Трајало је све док нисам открио телескоп у напуштеној соби наше куће у којој је боравио мој дјед. Преминуо је прије тридесет и више година. Тачно онолико колико покушавам и сам да се носим са ограниченим временом који ми промиче и цури низ прсте стиснуте шаке. Гдје то вријеме толико жури не знам, нисам успио за све ове године да откријем. Оно што желим да откријем није никакво протицање, него заустављање. Мој поглед који је давао телескоп тих година на свемир је остао исти као и сад. Све је на своме мјесту као и наша нова планета на коју планирамо да одемо и започнемо нови живот.

Мој тим и ја смо највећи дио времена потрошили на проналаску новог начуна прикупљања енергије за одржавање самог живота у летјелици и прављењу комора у којима би наша тјела могла да дуги низ година остану не промјењена. Проблем је ријешен и све је спремно за путовање које би трајало четрдесет три године и четири мјесеца. Тачно онолико колико би нам требало да стигнемо нашем новом дому. Тежина свега по мене је у томе што ћу те године провести у сну, а не у истраживању љепоте свемира и самог пута до тамо. Жеља да видим нову планету је превагнула. Припреме су се брзо завршиле и почело је укравање. Тешко је повјеровати да саког тренутка крећемо. Кроз главу ми је пролазила прича о Нојевој барци, али не и јасноћа од чега ми то бјежимо. Убрзо сам утонуо у дубок сан.

Мој поглед послије толико година кроз онај телескопом је остао исти. Са друге стране је непримјетно другачији.

Image not found

Милица Теслић: КО ЈЕ МАЗНУО ЧИЛИ ВИЛИЈА? (Пародија крими прича - за децу)

Понедељак, негде око 07:32. Госпођа у плавој јакни вуцара на сваких метар, два своје дете које је свакако сасвим невесело чињеницом да је из топлог кревета довучено у неку установу, са подједнако плачљивом и кмезавом децом, и то у 07:32. Господин М. типкајући ужурбано на свом тач скину ни не примећује да му је син умало упао наглавачке у жбун све до чланака, док комшиница Јела једном руком скидајући кецељу са флекама од пекмеза јури своја три унучета од којих некако увек се неко изгуби, и фали. Сва деца су тог јутра била као и обично, мало крмељива, нека цакум пакум сређена, у новим ципелицама, нека у оним од прошле сезоне ако нога није баш претерано порасла. Тај дан за ручак био је шпанаћ, а шпанаћ је у том вртићу био једно од омраженијих јела. Неки од тих шпанаћа завршио је у канти за ђубре, али то нека остане тајна ! Али, није само тај тањир шпанаћа био тајна. Сваки дан у вртићу имао је свој план и протокол :

1. доручак
2. играње у оближњем паркићу, ако је лепо време
3. спавање
Image not found4. ручак

Као што је речено, није само тај тањир шпанаћа био тајна. Како је већ наведено ручак је тек тачка четири, дакле након спавања. А то спавање, у себи крије мистерију. Пред спавање било је вриске и цике попут неког раштимованог оркестра, понекад ни звука уколико би се до тад изиграли. Спавало се ноге, глава, ноге глава, па би сте били најсрећнији уколико су оне ноге до вас јутрос навукле чисте чарапе. Неко би се кикотао испод јоргана, неко још тако мален захркао по који пут, неко шапутао са следећом главом поред оних ногу до њега. Али све би утихнуло када би се васпитачица појавила у просторији где се спавало. Тог понедељка десило се нешто нетипично. То су схватили док су шапутали у време спавања, а обелоданили за време ручка. Васпитачица се брзо бацила у потрагу. Били су испитана сва деца из просторије за спавање, и она са чистим чарапама, и она са оним другим. Али одговора није било. Васпитачица је седела са средовечном куварицом и покушавала да сложи коцкице. Нешто у овом стилу :

Дакле, скоро сва деца су дошла у 07:32. Затим је по обичају био доручак, неко је пио чај, неко сок од зове. Да, ту нема никакве мистерије. Потом, играње у парку са својим играчкама које су донели од куће, и онима које су припадале вртићу. Али где је Чили Вили ? Потом су спроведени разговори са сваким дететом понаособ, сином господина М, мада он засигурно не би узео играчку, па побогу има таблет. Унуци комшинице Јеле имали су своје ручно прављене играчке од дрвета, тако да не могу никако бити ни они. Било би добро упоредити трагове од шпанаћа по свим играчкама, али то је немогуће, па ручак је био тек након нестанка. Госпођа у плавој јакни куца на врата забавишта, Чили Вили јој вири из џепа, каже да је испао неком детету на прагу вртића.

Image not found

Наташа Танасић: ШЕСТ ДАНА САМОУНИШТЕЊА ( Хорор + фантастика)

„Да, наImage not foundпокон је стигла! Не мислим да није нормално што сам већ више од годину дана опседнута бајкама, када би била у стању да фокусираш своју пажњу дуже од једанаест минута на било шта, можда би и ти закључила да је та посета музеју била врло инспиративна. Не преврћи очима, знам када то радиш, чак и при телефонском разговору! У осталом, немам времена за ово, морам да распакујем пошиљку, наврати сутра да видиш то чудо од огрлице које сам толико жељно ишчекивала! Видимо се!“ Нестрпљиво спуштам слушалицу, не чекајући одговор. Готово сасвим утрнулим прстима цепам папир и неспретно одвезујем машну, а из мрака кутије мала златаста ствар обасјава моје лице. Срце јако удара, осећам га као да је заглављено у грлу… Одумирање, преметање делова тела… Срећа се у мом случају чудно физички манифестује! Уморна од напорног дана, још више самлевена од узбуђења, легла сам у кревет. Вртећи мали привезак између прстију, размишљам о свему што се издешавало у протеклих годину дана. Из перспективе мојих пријатеља, није се десило ништа, осим што је моја „опседнутост неким давно мртвим и заборављеним боговима“ искрсла као добар изговор да се сваки пропуштени сусрет, без обзира ко је крив, натрља на нос мени, отуђеној и залуђеној. Из моје перспективе, протекла година је била чудесно путовање, које коначно приводим крају. Можда сам заиста посветила свему овоме мало више времена него што би требало, али сада када сам сазнала све што сам хтела, могу да се вратим свом свакодневном животу (онаквом како је изгледао пре моје митолошке авантуре). Плејлиста је починњала из почетка већ девети пут данас:

Стигла сам још само то да приметим пре него што ме притиснуо сан, црн и густ, тежак као олово. Сова, киша, натопљен јорган толико тежак да се једва крећем под њим, али га ипак носим на леђима по блатњавој стази у коју сасвим урањају боса стопала… – увек сањам исто.

Дан први: Мокош

Јутро Image not foundје већ давно прошло, вероватно, јер бледи зраци сунца које тренутно осећам на затвореним и још увек од сна тешким очним капцима, допру до мојих прозора тек у поподневним часовима. Дрхтим, у свести се јавља прва данашња помисао и растерује мрак и празнину: „Дођавола, опет сам спавала са отвореном терасом! Можда ћу, кад завршим са упалом плућа или мождане овојнице, или још нечег смртоноснијег што може да се упали, научити једном да се у децембру не спава са отвореном терасом.“ Прелазим длановима преко постељине, и схватам да је мокра! Искачем из кревета и збуњено гледам око себе, губим равнотежу, цела соба се окреће… На коленима пратим мокро – слузав траг који води до ходника,а пред улазним вратима седи – она! Препознала сам је, толико сам читала о њој. Руке и ноге више не осећам, срце лупа под грлом, отварам уста али глас не излази! Вода се слива са таванице, низ зидове, извире из пода, очајна, погледом је молим за спас, пружам руке ка њој, али она нема и даље мирно седи и преде. „Ти знаш да вода протиче али не каже ништа“ , мисли, мисли, али ништа, свест ми се испразнила, у њој су још само стихови… Како отмено, како са стилом, умрети са прикладним стиховима у глави! Тело се још инстиктивно отима воденој стихији, али је спутано, запетљано у конце и натопљену вуну, и тонем, тонем у мрак… „Вода протиче али не каже ништа“ !

Дан други: Лада

ОкупImage not foundана сам сунцем, крунице маслачка ми падају по лицу, на свом длану осећам нечији топао длан. Ново јутро, нови дан. Жива сам, будим се поново. Можда сам само ружно сањала. Отварам очи, смеши ми се мио, познат лик. Узима ме за руку и води у свеж пролетњи дан, испуњен цвркутом птица, окупан златом сунца, маслачака и пчела. Трчимо и смејемо се, али ми кроз главу пролази једна мисао: како је дошла сада? Још је децембар… Цела малопређашња слика стапа се у огроман огањ, она га прескаче, и са друге стране, из мрака, позива ме да учиним исто. Преплашена покушавам да побегнем, али се саплићем и падам у ватру. Гуши ме смрад сопствене спаљене коже, од бола губим свест, неке руке ме повлаче на доле и чујем шупље гласове као завијање ветра како говоре: „Добро дошла у Ириј, одавно те очекујемо, овде припадаш“. 

Дан трећи: Морана

Ноћ. СImage not foundклупчана седим на пању, огрнута својим натопљеним јорганом. Чудно, али не осећам страх, ни хладноћу, ни глад. Ништа. Спокојно посматрам крајолик завејан снегом. Бескрајна белина, смрт. Да, смрт је бела, не знам зашто већина људи замишља другачије. Празна хартија, без речи, без дела, без идеја и осећања. Кад више нема ничега. Прилази ми девојка, одблесак њених вучијих зуба нагриза густу овојницу ноћи, из које она затим израња. Праћена гомилом гладних људи и звери, повицима мржње и вапајима за спас. Додирује ме и преобраћа у лутку напуњену сламом, направљену по њеном лику. Сви они гладни из њене пратње туку ме и кидају, уз славље и песму. Сламку по сламку, одлазим у ништавило. Певам и ја, сваком преосталом крпицом свог постојања. Док их још има.

Дан Четврти: Велес

Будим се Image not foundизгубљена у густој шуми.Окрећем се, размишљам на коју страну да пођем, али густе крошње прекриле су цело небо, испреплетано корење целу земљу, и на све четири стране света, овом призору не назире се крај. Ипак ходам, иако је по свему судећи бесмислено. Не знам колико је времена прошло од како идем, а чини се као да се нисам померила с места, осим што мој умор расте, ништа друго се не мења. Застајем да се одморим, поглед ми пада на тло, а тамо међу густим корењем дрвета стоји запетљана змија. Срце лупа под грлом. Утрнули неспретни прсти иду ка њој, не би ли је избавили… Шта ја то радим?! Али прекасно, већ је била слободна. Затворених очију очекујем да ми убризга свој отров, да се и ова агонија оконча. Чекам, и чекам, али ништа се не дешава. Отварам очи и видим како се одмиче од мене, готово да сам хтела повикати за њом: „Хеј, чекај, ја сам те избавила, избави и ти мене“ али већ у следећем тренутку од змије остаде само празна кожа, а испред мене се појавио медвед! Не стижем ни да се померим, узима ме у своје чељусти и носи, већ након неколико корака оставили смо шуму иза себе и утонули у мрак. И опет они шупљи ветровити гласови: „Добро дошла у подземни свет, овде припадаш“…

Дан пети: Сварог

Image not foundПоново у свом кревету. Обузима ме осећај топлине и сигурности. Крај мене лежи он, и обоје сањамо исти сан: како замахује својим масивним чекићем, пламене искре лете у мрак а из безобличне масе метала се рађа перуница коју сам толико желела. Сањам и не желим да се пробудим. Продоран и резак звук ми прекида сан. Звони телефон, са друге стране чујем познат глас: „Хеј, шта је са тобом, већ пет дана се не јављаш! Обећала си да ћеш ми показати ту фамозну огрлицу. Знаш шта, овај пут си стварно претерала, среди се, изађи мало из тог стана! Покупи ме после три, имам толико тога да ти причам…“ Спуштам слушалицу и панично се окрећем према кревету. Сварог се буди! Долази крај?

Дан шести: Перун

Данас јImage not foundе четвртак? Над мојим креветом надвио се храст. Радујем се овом знаку, Данас ће се све завршити, долази по мене. Знала сам то још од почетка, било ми је негде у свести, као давно дато обећање. А он бар дату реч поштује. Сварог је будан, свету је крај. А он долази по мене, и пре него што се цела земља распадне, сламку по сламку, крпицу по крпицу, лишиће ме овог израњаваног и уништеног тела, засијаћу, запарати небо као чиста светлост, чиста есенција живота и смрти. Перунова муња, господарица неба.

Епилог:

У извештају са лица места стајало је да је несрећну девојку у њеном стану пронашла пријатељица, у четвртак 28. децембра текуће године, након вишедневног безуспешног покушавања да ступи у контакт са њом. Унакажено тело је било једва препознатљиво, а нагађа се да је више дана провела у некаквом стању полусвести, полусну, без воде и хране, самоповређујући се из необјашњивих разлога. У стиснутом длану пронађена је огрлица са звездоликим привеском.

Marijana Marković: JAVA ILI SAN? (Horor)

Svakakvih priča sam se naslušao sa godinama. Ne dešava se samo meni. Proganja i druge ljude ali svi su mi rekli da im se desilo samo jednom i nikad više. Zašto se meni stalno vraća?

Sećam se kada se prvi put desilo. Nakon napornog dana na poslu legao sam da se odmorim u spavaću sobu. Taman sam utonuo u san i na jednom osetio hladan dodir na mojim nogama. Lagano se podizao ka mojim ramenima. Pomislio sam ,,Sanjam!“ Otvorio sam oči ali ništa nisam video, na jednom sam osetio isti taj hladan dodir na svom vratu. Nisam mogao da dišem! Nisam mogao da se pomerim! Pokušavao sam da se odbranim ali celo telo kao da mi je neko držao, nisam mogao ništa ni da izgovorim. Nakon nekoliko sekundi, bar je meni delovalo da su bile sekunde, osećaj me popustio, u sobi i dalje nikog ne vidim, pokušao sam da shvatim da li sam sanjao ili se stvarno desilo. Jeziv osećaj! Ne mogu reći da se nisam uplašio. Želeo sam da mi se nikada više ne ponovi.

Image not found

Nekoliko dana nakon toga nije se ništa dešavalo. Ležao bih u krevetu i čekao to nešto da se ponovo vrati ali nije se vraćalo. Iz prva nisam smeo nikome da ispričam šta se desilo, mislio sam da će mi se ljudi rugati i smejati ali kada se ista stvar ponovo dogodia nakon dva meseca ispričao sam sve svojoj supruzi.

Plašio sam se pomalo da će mi reći da sam lud ali umesto podsmeha dobio sam odgovor „znam za to dešava se mnogim ljudima.“ Zatim su usledili mnogi primeri priča za koje je čula. Neki od njih su stvarno jezivi toliko da ne mogu da ih zaboravim. Rekla mi je da je isti problem mučio i njenog brata. Pričao joj je o ženi u beloj haljini koja ga je davilla jedne noći i zatim misteriozno izašla kroz prozor.

Image not found

Jedna koleginica na poslu mi je ispričala o ćerki jedne veštice koja je misteriozno preminula jako mlada i sada šeta drumovima u beloj dugoj haljini. I kako je jedan mladi bračni par doživeo udes zato što im se učinilo da su devojku u belom zgazili, udes nije bio ozbiljan po ljude koji su bili u kolima, samo su sišli sa druma. A kada su izašli iz kola na putu nisu videli nikoga, ali mlada žena koja je sedela na mestu suvozača u kolima, od prevelikog stresa doživela je podbačaj i izgubila bebu.

Image not found

Image not found

A ja, nastavio sam da proživljavam užase noću. S vremenom umesto da nestanu bili su sve učestaliji. Svaki put kada mi ta utvara ne dođe u san ponadam se da je prestalo, ali ona se vrati i svaki put me iznenadi nekim novim mučenjem u noći. Pomišljao sam da se vraća zato što previše pričam i razmišljam o tome. Zatim sam prestao da pričam. Umesto da se smanji davljenje je postalo sve učestalije. Nikad nisam video da li je to zaista nekakva devojka ili zla veštica ili šta već može biti. Samo doživljavam. Davi me guši čupa za kosu vuče za noge, čak mi ostavlja i suvenire. Jednom sam čak našao kockicu ispod kreveta umesto brojeva na njoj su bile kosturske glave. Zatim zubi i kosa u oknu od prozora sobe. Pomišljao sam možda se vraća jer se hrani mojim strahom ili tako nešto. Ali sa godinama prestao sam da se plašim. Znam da mi neće ubiti. Samo će da me muči. Strah se pretvorio u isčekivanje.

Dok ležim u krevetu svoje spavaće sobe isčekujem da će doći, isčekujem da više neće doći, iščekujem da ću ponovo nemoćno mumlati dok pokušavam da opsujem i da pripretim ne znam ni sam kome, ne znam ni sam čemu. Otvaram oči opet isti stari osećaj, osećam hldanoću, osećam probadanje u grudima, zgrčeno telo je ponovo nemoćno i naizad vidm nju. U svom prikazu stoji iznad mene pored kreveta lice joj je jezivo, kosa crna i duga a haljina bela i staromodna. Pokušavam da je pogledam u oči ali kao da me ometa nekako. Nakrivila je glavu i nekako začuđeno me pogledala. Ovo je prvi put da je vidim posle toliko godina. Pokušavam nešto da kažem ali ne mogu počinje da mi lagano steže za vrat. Na jednom polako uspevam da pomerim jezik i gledajući u prikazu iznad sebe izgovorio sam: „Opet si došla!“

Image not found

Milan Vukov: ISPOLIVANA PENOM (Erotska priča sa elementima parodije)

Staša se vraćala kući „osmicom“, bila je u bioskopu sa drugaricama da gleda premijeru filma kog su dugo iščekivale. U glavi su joj se smenjivale pikantne scene iz filma, jedva je čekala da stigne u stan kako bi se oslobodila „napetosti“ koja je sve više rasla između njenih prepona.

Uletela je u stan, bacila rukavice na pod, zaključala vrata, sk

inula kaput, kapu, a potom ih ispustila, išavši prema kupatilu izuvala je čizme, otkopčala je pantalone I sela na wc šolju, morala je da se olakša kako bi se sebi prepustila u potpunom miru.

Potpuno naga je izažla iz popločane odaje, dok se za njom jedino čuo mlaz vode koji puni vodokotlić, bacila se na krevet a njena ruka je klizila po telu, glatko I nežno, noge je trljala jednu o drugu a onda je prste zadržala na bradavicama. Trljala je, stiskala I uvrtala ih, ispuštajući tihe krike, odsečne. Desnom rukom je išla niže I niže, preko pupka pa do venerinog brega. Pravila je kružne pokrete, dodirivala prepone I krajnje drsko ih primicala sredini, čupkajući dlačice koje prkose njenoj glatkoj koži. Od dna pa do vrha velikih usana je jagodice vukla, razmakla je noge, kako bi prišla malim usnama a potom bi isto I njima priredila. Kako bi se što bolje zagrejala, prešla je na klitoris, kružnim pokretima ga je masirala I ispuštala ritmično glas zadovoljstva, povremeno bi se I nasmejala. Osetila je kako joj se mozak od silnog zadovoljstva uvrće, ali želela je nešto više, ekstremnije, zarila je sebi u otvor srenji I domali prst dok je palcem I dalje klitoris stimulisala. Zamišljala je glavnog aktera filma kako je snažno penetrira dok su joj ruke vezane za krevet, isti krevet na kom je sad ležala. Levom rukom je sebi udarila šamar a potom stavila srednji prst u usta I vukla na levu stranu. Vilica joj se kočila a oči gledale unutrašnjost glave, grčile su joj se ruke, noge je prekrstila I snažno ih pritisla, zanemela je, poput epileptičara dok doživljava napad se lelujala sa boka na bok, dok joj niz prste I polovične usne nije potekla tekućina. Disala je duboko, izmoreno, oznojano telo nepomično je ležalo na krevetu, iz nekoliko koraka, mlitavih koraka ga je prekrila dekom i zaspala.

Sutradan, dok je doručkovala, razmišljala je o sinoćnom filmu a I svom gestu. Shvatila je da joj seks sa Filipom (bivšim momkom) nikad nije bio energičan, senzualan, strastven, zapravo da nikad nije ni doživela vrhunac, a sve je nekako isprazno bilo, da joj je masturbiranje pružilo izuzetan užitak. Pomislila je da joj treba neko stariji, neko iskusniji, koji je sve to već prošao I koji zapravo zna kako da I sebi a I njoj pruži nezaboravno zadovoljstvo.

Na ulazu u zgradu, srela je komšiju koji živi ispod nje. Bio je sredovečni muškarac, kratko ošišan, masivnog tela, nosio je naočare crnog okvira. Pozdravili su se I svako je svojim putem nastavio. Na putu do fakulteta su joj se javile fantazije sa komšijom, koje su joj se dva dana motale po glavi, čak I u snovima, nakon toga, čvrsto je rešila da ga pozove u svoj stan I zavede ga. Smislila je priču o pokvarenom računaru I sa njom se pojavila na vrata komšiji a on je pristao.

 Sela je pokraj njega I gledala u monitor, dok je on obarao sistem, upitala ga je ume li on obarati još nešto pored sistema, nakon čega ju je zbunjeno gledao a ona se smeškala, što je on presekao pričom o softveru. Staša je klimala glavom I gledala ga u oči, pomicala bi usne I diskretno ih oblizivala. Komšija je skretao pogled I pravio se da ne primećuje šta radi, međutim, ona je privukla pažnju na sebe spustivši svoju ruku na njegovu natkolenicu, on je progutao „knedlu“ I nastavio gledati u ekran, priča o softeru je zamuckivala a niz čelo su mu se kapljice providne slile. Rekla mu je tiho: „želim te“, a komšijina desna ruka je zadrhtala.

Staša je spustila bretelu sa levog ramena, njegov težak okvir je skinula sa njegovog lica I stavila pored tastature, primakla mu se I njegovu glavu prislonila na svoj stomak. Vazduh iz njegovih nozdrva joj je majicu probijao I golicao joj kožu abdomena, duboko je uzdahnula I napravila korak unazad, on ju je pratio, pratio ju je dok se nije zaustavila pored kreveta, sela je na krevet a onda je on glavu pomicao više I više, težeći da joj dosegne usne. Vazduh je sada šetao po njenim grudima a potom vratu, intenzitet prodornog vazduha je rastao, kako se bližio cilju. Dosegavši to na šta se usteremio, komšija je široko otvorio usta, I uzimao vazduh, Staša mu je jezik nabila u usnu duplju I zarotirala ga, njena ruka je posegnula do komšijinog kaiša, stegnula ga je I trgla prema sebi., dok se u tom trenutku u komšiji probudio animalni nagon, on ju je oberučke stegao, odgovorio na njen atak jezikom I bacio na krevet. Staša je pomislila kako će napokon imati strastven seks, možda čak I strastveniji nego na filmu, ali, u tom momentu je osetila grčenje u komšiji, ali ne grčenje koje bi joj pružilo zadovoljstvo kome je težila. Niz lice joj se slivao providni sekret iz njegovih usta koji se pretvarao u penu.

Njegove oči su bile iskolačene, mislila je da je ejakulirao prevremeno I da se zbog toga ovako ponaša, nemo ga je gledala a on se na bok levi okrenuo, I poput gusenice kad se nađe na dlanu savio, odnosno zgrčio. Počela je da kopa po njegovim džepovima u nadi da će pronaći kutiju nitroglicerina. Nije bilo kutije a komšija je ispuštao neartikulisane zvukove bića koje umire. Ponavljala mu je isto pitanje: „gde su ti tablete?“, a komšija se samo vrpoljio, primetila je da ima lančić oko vrata, posegnula je za njim I pokidala ga, na njemu je visio film sa jednom tableticom, hitro mu je nabila tu tableticu pod jezik I pozvala hitnu pomoć.

I tako ti kažem, Dragi dnevniče, Staša je želela nekog ko će je dobro „istresti“, kako je rekla a zamalo da umre čovek. Rekla je da ima problema sa kardio-vaskularnim sistemom I da je zapravo nevin, tako da je to šok za njega bio. Sramota ju je da ode kod njega u posetu a moja sestra je ubeđuje da ode, kaže da nema smisla, zamalo ga je ubila a sad ga izbegava.

Eto, još jednom sam prisluškivao sestru I njenu drugaricu kako razgovaraju, nekad me grize savest a šta da radim kad su zidovi tanki a ja znatiželjan. Ni ovoga puta nisam koristio opscene reči kao one, deluju mi isuviše vulgarno I smatram da bih tako isprljao Tebe.

Marko Mihaljević: ŽEĐ (Horor)

“Prelepa… Divna…”

Nezaustavno odjekivanje ovih reči probudilo je kraljicu Karolinu iz dubokog sna. Zar je moguće da se neko usudio da uđe u njene odaje ovako kasno?

“Beskonačno šarmantna…”

Kraljica se okretala oko sebe, neprestano drhteći od straha. Njene umorne zenice nisu mogle da pronađu uljeza koji je narušio njen mir.

“Ti si najlepša žena koju sam ikada video.”

Mada joj je trebalo malo vremena, kraljica je primetila da u njenoj blizini nije bilo nikoga. Ovi komplimenti upućeni njoj dolazili su od velikog ogledala sa porcelanskim ramom, koje je davno dobila na poklon od svog muža i koje je ukrašavalo jedan od zidova njene spavaće sobe.

“K-Ko je to?” Zamucala je ona, nadajući se da joj se sve pričinilo.

“Kako ko? Ja sam, ogledalo, najlepša na svetu!”

Kako je ova plemićka bila izuzetno plitka, ona je ubrzo bila šarmirana ovim rečima i potpuno zaboravila na činjenicu da razgovara sa ogledalom.

“Ja? Najlepša na svetu?”

“Dakako!”

“Koliko si to lepih žena video?”

“Neizmerno mnogo. Ti si, ipak, najlepša od svih!”

Koliko su samo ovi komplimenti godili kraljici! Od te noći ona bi svaki dan provodila sate uz ogledalo, opijeno slušajući hvale o njoj. Mada su se njene sluge i sluškinje izuzetno zabrinule za nju, niko od njih nije znao šta da učini.

Jednog dana, pak, ogledalo je zapevalo drugačiju pesmu.

“Vaše veličanstvo, vi ste zaista prelepi!”

“Mhm. Najlepša na svetu, zar ne?”

“Druga najlepša, ali i dalje izrazito lepa!”

“Kako sad druga najlepša?!” Besno će kraljica. “Ko to može biti lepši od mene?!”

Ogledalo je prikazalo lik smeđokose devojke, koja je bila poznata kraljici; bila je to Lukrecija, sluškinja koja je svakodnevno zalivala cveće u dvorskom vrtu.

“Ona?! Obična sluškinja bez kapi plave krvi?!”

“O, Lukrecija, najdivnija ružo nebeskog vrta! Tvoja lepota zasenjuje…”

“Tišina! Umukni!” Derala se kraljica, trčeći iz prostorije. Želela je lično da vidi tu prokletu devojku koja je oduzela njenu titulu najlepše na svetu. I zaista, čak i pored najdivnijeg cveća, sluškinja je sijala najsjajnije; njena pesma parala uši oholoj vladarki koja se tresla od gneva.

“Bernardo!” Uzviknula je svojoj najvernijoj slugi koja ju je pratila u stopu. “Ona sluškinja je prokleta! Zovi stražare i naredi da se utamniči ovog momenta!”

“Ali, gospodarice…” Začuđeno će on. “Gospodar sigurno ne bi želeo…”

“Gospodar nije tu! Da li odbijaš naredbu svoje kraljice?!”

“Ne, nikako…”

“Smesta da se ta bludnica zatvori, ne želim da čujem više ni reč!”

Pošto je kraljica bila neumoljiva, urađeno je kako je i naredila. Nevina devojka je zatočena i kraljica se nadala da će u zarobljeništvu ona izgubiti svoju sjajnoću. Dani su prošli, ali ogledalo nije menjalo svoju pesmu, te je i dalje slavilo lepotu mlade sluškinje. Noćima kraljica nije mogla oči da sklopi i neispavanost je drastično promenila njen izgled. Znala je da je nešto morala učiniti, te je jedne noći posetila svoju zatočenicu. Iako prebledela, devojka nije izgubila svoju lepotu.

“Vode…” Vapila je ona neprestano, puzeći u sredini prostorije. “Vode…”

“Zaboga! Ne dati čoveku vode jedan je od najvećih grehova!” Pobunio se kraljičin sluga Bernardo, koji je ponovo bio u njenoj pratnji. “Kakav ste vi to nečovek?!”

“Vode…”

“Ali, gospodarica je naredila…” Branio se stražar.

“Zaboravi.” Prekide ga vladarka. “Ova devojka je poslata od samog Đavola da mi naškodi! Dok god je živa ja neću imati mira!”

“Ne mislite valjda…”

“Pošalji je nazad odakle je i došla! Ili se oglušuješ o moju naredbu?!”

Stražar se nije ustručavao. Bila su potrebna tri uboda kopljem u prsa da bi devojka prestala da se miče i da bi kraljica napokon mogla da odahne.

Tako je bar ona mislila. Ogledalo, pak, nije ni sutradan prestajalo da joj prkosi.

“O, Lukrecija! Čak i u beskrajnoj tami ti cvetaš sa takvim ponosom!”

Zajedno sa jučerašnjom pratnjom, vladarka se ponovo vratila u tamnicu, uplašivši se da posao nije dobro obavljen. Sevanje munja spolja činilo ju je veoma nelagodnom.

Prizor kome je prisustvovala kada je stigla pred ćeliju joj zalediše krv u žilama.

Image not found

“Vode…” Zastrašujuće je odjekivalo celom tamnicom.

I stražar i Bernardo i kraljica Karolina piljili su bez teksta, pokušavajući da stresu sa sebe jezu koja je strujala njihovim telima.

“Vode…”

“O-Ovo je nemoguće!” Sa nevericom će stražar.

“Vode…“

“Pobogu, proboli ste je tri puta!” Napokon progovori sluga. “Kako je i dalje živa?!”

“Vode…”

“Z-Znala sam!” Mucala je kraljica. “V-veš… Veštica! Ona je z-zasigurno veštica! Spalite je, brzo!”

Stražaru ovo nije bilo potrebno dvaput reći. Bakljom koju je držao u ruci on je zapalio stvorenje koje je onda ispuštalo najjezivije krike koje su oni ikada čuli. Posle dužeg vremena, pak, ono se stišalo i grozan smrad je ovladao prostorijom.

“Mislim da je napokon gotova…” Primeti stražar.

“Vaše veličanstvo,” započe verni sluga, vodeći kraljicu napolje, “ovo je verovatno veliki šok za vas, morate da se odmorite!”

“Ne brini, Bernardo,” govorila je ona, teško dolazeći do daha, “mislim da ću sada moći mirno da spavam.”

Čim je dobila priliku, pak, okrutna vladarka se vratila svom ogledalu da ponovo čuje reči hvale koje bi je povratile u život. Međutim, ogledalo je poput papagaja ponavljalo iste reči, slaveći šarmantnost sluškinje Lukrecije. Ovo beše previše za kraljicu, te ona razbije ogledalo u delove, napraveći takvu buku da je uzbudila ceo zamak.

Teško je zamisliti koliko su se kraljičine sluge tada zabrinule za njihovu vladarku. Osoba koja je nedavno muža izgubila, nedeljama razgovarala sa ogledalom, najdražom uspomenom na njega, da bi ga potom i razbila, nanoseći na sebe nesreću nezamislivih proporcija; nekada prelepa i graciozna plemićka, čija plava kosa sada nosi primese sivila i crnine, i čije smaragdne oči robuju podočnjacima koji kao da dosežu do zemlje. Koliko god oni zabrinuti bili, pak, kraljica Karolina je napokon bila makar delom spokojna. Bez pričljivog ogledala u njenoj sobi zavladala je tišina i uspevala je konačno i da zaspi, bar za neko vreme.

Prošli su dani i noći, dok poznat glas nije odlučio da se ponovo umeša u život ove paćenice.

“Lukrecija… Ah, Lukrecija! Može li išta da parira tvojoj bujnosti?!”

“Zašto… Zašto me ne ostaviš na miru?” Jecala je vladarka, ponizno klečeći pred ogledalom koje se, bar u njenim očima, samo od sebe popravilo. “Šta sam ja to zgrešila?!”

“Ljiljane dražesni! Zar ništa ne može zaustaviti tvoje cvetanje?! Večna ti slava, Lukrecija draga!”

Poput beznadežne pijanice, sasvim sumorna kraljica Karolina se oteturala do tamnice. Teško je reći da li je želela da ponovo odstrani svoju sumnju, ili da su je tamo dovele neke više sile, implicirajući da je njeno prisustvo bilo preko potrebno. Kako god, tamo je, sasvim neiznenađujuće, zatekla poznata lica: slugu Bernarda i stražara.

“No? Šta je sada?” Promuklo progovara ona, dlanom osluškujući tutnjanje sopstvenog srca.

“Gospodarice… Bolje je da ovo ne vidite.”

Poput prigušene violine, nešto je u ćeliji zavijalo. Vazduh je bio neobjašnjivo težak, dok se magla ušunjala kroz prozor. Kraljica se približi i u pepelu ugleda nešto zaista maleno. Dičilo se svojim crvenilom i delovalo je kao da se lagano njihalo.

“Šta je ono?”

“Izgleda kao cvet, gospodarice.”

Njegov plač se blago pojača. Kraljici kao da je počelo nešto da se tumba u stomaku. U momentu joj se učini da se u njegovoj tužnoj pesmi mogu razaznati reči.

“Šta kaže?” Upita ona, progutavši knedlu u grlu. Bernardo uđe u ćeliju, čučne pored cveta i oslušne. Vladarka Karolina i stražar bulje jedno u drugo, glasovi im otkazali. Čekanje, čekanje, sekundi kao sati.

Posle nekog vremena sluga se vrati svojoj gospodarici.

“Hoće vode.” Odgovori on.

Зорица Станојевић: ЦРВЕНИ МАНИЈАК (Хорор прича)

Сунце сија. Пролазници се смеју. Човек у црвеном иде улицом и привлачи пажњу свих пролазника, узгред, волео је и да мења понекад боју. Најбољи пандан његовој црвеној била је, наравно, црна боја. Доминантно мишљење је да је педер. Међутим, то га не дотиче. Он има свој пут и мисију пред собом.

Дуго је пратио једну персону женског пола. У њему је осећање најближе Катуловој изјави: Мрзим и волим. Но, човек у црвеном изабрао је да мрзи. Ходао је дуго, дуго и тог четвртка решио је да убија.

Жртва му није нанела никакво зло. Једноставно, четвртак је био дан за убијање. Но, жртва је ипак изабрана јер је имала црвени детаљ на себи. Све његове жртве имале су то својство, то је био заједнички именитељ. Ова дама имала је црвену машну у коси.

Дама са црвеном маштом возила се аутобусом. Изашла је на периферији да прошета и ужива у природном пејзажу. Док је она уживала, црвени манијак ју је пратио. Жена са црвеном машном сагнула се да обере љубичицу. Одједном, у њено лево око забио се нож са црвеном корицим. Почела је да вришти. Потом је човек у црвеном почео да је дави металном жицом која је имала бакарни одсјај и на свом крају црвену траку. Жена је била знатно слабија од мушкарца и стога је одмах подлегла повредама. Док је полако умирала, црвени манијак почео је да сецка њено месо и ужива у боји њене крви и брзо и са уживањем стављао ју је на себе.

Све ово посматрале су птичице у грању. Црвени манијак уживао је у својој црвеној идили још једном. Потом, заменио је своје црвено рухо црним. То је био знак да је сит.

Image not found

Marina Pejić: MR. BIG (Horor + misterija)

U kakvoj si ti zabludi! Ha, ha, ha pa takav muškarac nikada neće ni pogledati devojku poput tebe. Nisi silikonska lepotica niti je tvoja odeća kupljena u Pradi. Daću ti još jedan primer koji ćeš razumeti. Znaš kako je u svakom ljubiću glavni lik najbolji frajer, fudbalski kapiten i sve devojke su njegove. Naravno, on je sa glavnom ribom. Tako da devojko, spusti se na zemlju. Ne želim da te povredim, samo sam iskren. Znaš da si moja najbolja drugarica i da te volim najviše na svetu. Milane, razumem ja sve, ali taj čovek ima nešto. Ja moram da doprem do njega. Završili su večeru i otišli kućama.

Ikonija nije mogla celu noć da zaspi. Prevrtala se po krevetu i smišljala način kako da dođe do Njega. Prvi put ga je srela u jednom kafiću. Skoknula je na brzinsku kafu i cigaru i tamo je bio On. Čim ga je ugledala osetila je neku jezu koja joj je sišla niz leđa. Nosio je elegantno crno odelo, crne pilotke i aktovku. Klasika. Svaka bi se popalila. Tipičan primer lovatora koji kreše svako veče drugu. Sela je i poručila kafu. Dok je ispijala kafu i pušila svoj omiljeni Winston, i posmatrala ljude koji su sedeli, nadajući se da će im se sresti pogledi. U jednom trenutku skinuo je naočare i uhvatio joj pogled. Ponovo je osetila jezu da joj se spušta niz ledja, ali je znala da to nije bila napaljenost na koju je pomislila prvi put, nego nešto drugo – strah. Ko je on? Bila je sigurna da nije iz grada, znala bi ga. Ponovo je pokušala da mu uhvati pogled, ali nije bilo uspeha. Mala, hoćeš još jednu kafu ili ideš? Cevčiš tu kafu već sat vremena i zauzimaš sto. Ako nećeš ništa više, molim te oslobodi sto! Pogledaj kolika je gužva, trgnuo ju je konobar. Oh izvinite, uzeću još jednu kafu i piletinu sa kikirikijem, ogladnela sam. Kada je konobar otišao, pogledala je sto za kojim je On sedeo, ali nije ga bilo. Nestao je. A dođavola, kako mi je promakao! Jebem ti i kafu i piletinu! Upitala je dečka koji je sedeo pored nje da li je video kada je otišao gospodin u odelu, ali dečko ju je samo izbezumljeno pogledao i nastavio da jede palačinke.

Dani, nedelje i meseci su prolazili, ali od njega ni traga. Vreme je provodila u tom kafiću nadajući se da će ga sresti. Koga god je pitala za njega , niko nije znao da joj odgovori ni na jedno pitanje. Postao je njena opsesija, sve o čemu je mislila i sve što je želela. Bilo je jasno da ga nikada više neće videti, ali nije mogla da se pomiri sa tim. Ta jeziva konekcija koju je osetila taj dan, postala je vodeći faktor njenog života.

Iko, sada se već brinem za tebe! Milan je mesecima pokušavao da je urazumi, ali uzalud. Ona je želela samo da dopre do Njega. Nije slušala nikoga. Daj Iko, sigurno je bio čovek u prolazu i više ga nećeš nikada videti. Bolje bi bilo da odeš da vidiš frizera. Kosa ti je očaj, a i nokti i generalno cela si očajna. Daj saberi se i baci se u promet. Mogli bi večeras na vince, ono naše omiljeno. Šta kažeš? Ikonija ga je besno pogledala i izbacila iz stana. Ako mi nećeš pomoći da ga nađem, ne trebaš mi, odlazi! Milan je otišao misleći da je tako najbolje za nju. Neka se malo izduva, javiće mi se sutra.

Sutra, prekosutra, ni nedelju dana kasnije od nje nije bilo ni traga ni glasa. Počeo je da brine. Skoknuo je do trafike da joj kupi cigare, to je uvek radio kada bi se ona naljutila na njega. Krenuo je ka njenom stanu. Kada je stigao vrata su bila otvorena. Čudno, pomislio je. Ona se uvek zabarikadira, kako to da su vrata otvorena, ovo mi ne izgleda dobro. Ušao je. Sve je izgledalo normalno. Ikonija, gde si? Nije bilo odgovora. Ušao je u njenu sobu i video na podu pilotke. Hmm, ovo nisu njene. Nikada ih nije volela, ali koliko se sećam onaj njen ih je imao. O Bože, meni se ovo ne dopada. Ikonija kokoško javi se, gde si, sad sam se već prestravio! Ma ulazim i u kupatilo, možda je tutnula slušalice dok se krčka u kadi. Nikad neću razumeti zbog čega toliko voli da se opušta u kadi satima.. Kuc, kuc.. Iko, jesi tu? Ulazim! O moj bože!!!

Image not found

Гордана Ласковић: ВОДОИНСТАЛАТЕР КУЦА ЈЕДАНПУТ (Порнографско-авантуристичка скаска у 23 с[л]ике)

Јована Марковић: ЧУДАН САН... (Хорор / мистерија)

Последњих пар година имам чудне снове… Ето баш пре неку ноћ сам сањала како сам затворена у малом, скученом простору. Мрачно је и хладно. Покушавам да напипам нешто што би ми помогло да изађем. Нисам чак ни сигурна где сам. Око мене нема апсолутно ничега. Иначе сам клаустофобична. Почињем да плачем, али убрзо долазим себи. Тако ми је још теже да дишем. Морам да се саберем и да полако нађем начин да изађем напоље. Како сам уопште овде доспела? Не сећам се ничега. Отежавајућа околност – не знам ни где сам ни како сам ту завршила. Схватам да су ми ноге везане. Прво што ми пада на памет је да сам отета, неко ме држи заробљену. Почиње још више да ме хвата паника. Хоће се тај неко вратити по мене, хоће ме убити? Изненада чујем неке гласове, приближавају се. Почињем да дозивам упомоћ, надајући се да ће ме чути. Нико се не одазива. Чујем само да нешто причају. Обузима ме језа – можда су то они, можда су ме они отели и сад се враћају по мене. Ућутала сам с намером да чујем о чему причају. Женски глас упорно понавља да не може да верује да је нема више и плаче. Ништа ми више није јасно, кога нема? Други глас говори да ће проћи, да није сама. Одједном ми се гласови учине познатим… Чујем како уплакани глас дозива моје има. Боже, па то је моја мама! Мене нема, за мном плаче! Хвата ме огромна паника – простор у коме се налазим је мртвачки сандук… ја…ја сам сахрањена.

На тренутак губим дах. Почињем да лупам рукама у дрво, вриштим и дозивам маму: „Мама ту сам! Жива сам! Помози ми, мама, помози ми, молим те!“ Али она плаче и даље, не чује ме. Одједном ми се гласови учине тишим, удаљавају се. Још неко време сам дозивала, док нисам схватила да нема никог. Сама сам, потпуно. Изгубила сам наду да ће ме неко пронаћи, да ће ме неко спасити. У том тренутку сам приметила да не могу да дишем, немам кисеоника. Успаничила сам се, али више нисам имала снаге да ударам у дрво, нисам имала снаге да се борим. Осећала сам како ми трне цело тело, како ми се очи склапају. Недуго затим, почела сам да се гушим. И тада… пролазио ми је цео живот пред очима од детињства, школе, посла, дечка, свега – до овог момента. Било је невероватно! Као да сам присуствовала премијери филма и то не било ког, него филма о мом животу – снимљеног по истинитој причи. Одједном сам осетила олакшање, као да сам изашла из свог тела. Као да лебдим и посматрам ту јадну девојку како покушава да дође до ваздуха. Али не осећам више њену бол. Склапам очи. Одједном се налазим пред великом капијом, а око мене је ништавило. Нема никог и ничега, само ја. И тад ми је зазвонио аларм. Дижем главу и примећујем да ми је јастук скроз мокар. Иако сам још увек била под утисцима због ноћне море, заиста ми је лакнуло кад сам схватила да је све само сан. Али нисам могла још увек да устанем из кревета и даље сам била у шоку. Размишљала сам… Због чега не могу да почивам у миру?

Aleksa Ninčić: IZGRADNJA ČOVEKA (Naučna fantaсtika + horor priča)

Kada je Američka grupa naučnika, biologa iz Čikaga, poslednjeg dana obilazila nacionalni park Salonga u Kongu, pronašli su dijamant Darvinove teorije evolucije, šimpanzu koja hoda na dve noge. Ona mora biti senzacija i ponos univerziteta u Čikagu. Javnost u Kongu nije znala za ovaj primerak primata i uz veliku novčanu nadoknadu dozvoljeno je iznošenje šimpanze iz parka.

Novine u Americi brzo su obaveštene o dolasku šimpanze koja predstavlja prekretnicu u daljoj evoluciji sisara bliskih čoveku. Uhvaćena životinja brzo je bila materijal za naučne eksperimente, i posmatranja. Utvrđen je pol, a nazvali su je Kerol, po pesmi Nila Sedake, tih dana popularna pesma.

Angažovan je i čovek, stručan za ishranu i saradnju sa majmunima, radnik Linkoln Park Zoo-a. Plan je bio da se Kerol uklopi u savremene tokove civilizacije, stvaranje navike na čovekovo društvo i samovoljna saradnja sa njim. Hod na dve noge daje jači motiv da se nastavi sa negovanjem ljudskih osobina. Prepoznat je talenat mlade Kerol u kulinarstvu, koristi nož kada seče meso a ne zube, kao do sad. Vidi svrhu vatre ali nema strpljenja pa još jede skoro sirovo meso. Televizijski program prati bez prevelikog uzbuđenja, sada zna je to deo njenog svakodnevnog života. Postepeno su povećavali društvo oko Kerol, više nije ručala sama, jede za stolom sa ostalim članovima naučnog tima.

Učenje znakova i pisanje potrajalo je nekoliko godina, govor još duže. Nisu gubili nadu, verovali su u Kerol. Prvi razgovor čoveka i majmuna prenošen je uživo na nacionalnoj televiziji. To je pehar moderne američke nauke. Razgovor je trajao pet minuta. Uspesi se nižu, naučnici sve zadovoljniji ali i dalje nisu sigurni da li je šimpanza Kerol spremna da izađe u javnost. Pritisak i pažnja loše utiču na čoveka a za jednog majmuna nema sumnje. Čekaće još malo.

Čekalo se do leta 1969. godine, u gradskoj kući priređena je zabava povodom velikog uspeha projekta ,,Kerol, u korak sa čovekom“. Pozvane su važne ličnosti, ne samo grada Čikaga nego Amerike a pogotovo Vašingtona. U velikoj sali postavljeni su stolovi, usluživao se šampanjac i večeralo. Gosti polako gube strpljenje, čekaju zvezdu večeri, Kerol. Negde oko deset časova, na velika vrata balske sale ulazi Kerol, za ruku drži Majkla, vođu naučnog tima. Usledio je aplauz i čestitke. Nisu znali kome pre da čestitaju, Kerol ili ljudima iz Univerziteta. Svi su dobili stisak ruke i osmehe. Orkestar ponovo svirao melodije koje su obeležile deceniju koja odlazi, toliko je trajala izgradnja čoveka.

Veče je prolazilo u glamuroznom duhu, mirno se provodilo kraju. Kada je gospoda damama oblačila bunde, i spremala se za polazak, Edvard Levi, profesor prava, shvatio je da njegove žene Kejt, nema. Uzeo je njenu crnu budnu i čekao da izađe iz toaleta. Onako sumnjičav i strog po prirodi, nije mogao izdržati dugo. Odlazi do toaleta i nije je našao. Hvata ga veća panika. ,,Sala se još nije ispraznila, tu je negde.“ Tešio ga kolega.

Ali nije bilo ni Kerol, koja je privlačila pažnju svih gostiju čitave večeri. Samo je Edvard Levi, kao izvrstan pravnik, uspeo, bez jasnih razloga da poveže ova dva nestanka. ,,Majmun mi je oteo ženu!“ vikao je kao ludak. Prisutni su se uzbudili, tražili su Kerol i Kejt po toaletima, hodnicima i sporednim prostorijama. Nigde ih nema.

Jedan od čuvara pronašao je na stepeništu nož i krvave tragove majmunske noge na belom tepihu. Pratio je tragove koji su vodili do kancelarije gradonačelnika, vrata su već bila otvorena. Unutra nije bilo svetla, samo je prstom gurnuo vrata i video na radnom stolu mrtvu ženu. Bila je svučena do gole kože. Haljina i donji veš, bačeni su na pod. Trbuh je bio otvoren a vrat prerezan. Nije mogao više da ostane tu i da gleda to unakaženo telo. Javio je policiji slučaj, šimpanza je ubijena nekoliko dana kasnije. Novine su ocenile da je projekat ,,Kerol, u korak sa čovekom“ ipak uspešno okončan, Kerol nije učinila ništa neobično što čovek inače ne čini – ubija sa umišljajem.

Елизабета Фејеш: ДУХ У УЛИЦИ ЛОМБАРД (Хорор прича + фантастика)

Била је ноћ у улици Ломбард. Сан Франциско ноћу изгледа тако тихо. У близини нема живе душе.

Новинарка Емили се тек доселила и била је ново лице у том крају. Ту је дошла из пословних разлога. Шеф јој је наредио да истражи бројна мистериозна убиства која су се ту дешавала, јер би то биo прави добитак за наредни број њиховог часописа Ghosts and murders. Емили је мрзела свој посао. Мрзела га је јер, пре свега, није веровала у духове, нити било које друге натприродне појаве, више силе, па чак ни у Бога. Због тога јој се чинило у потпуности апсурдно да такве теме истражује и да пише о таквим глупостима, како је сама говорила. Када је студирала за новинарку мислила је да ће јој тај посао послужити како би она чинила помоћу њега велике ствари и велике промене у свету, како би писала о темама које су битне за људе, о великим друштвеним и политичким темама, можда еколошким, о светски познатим стварима и подухватима широм планете Земље, а не о тим безначајним измишљотинама као што су духови.

Духови! Хм! Која глупост! Приче за малу децу! Сви знају да су ето само то! Сви знају да духови не постоје!

Живела је у стану, сама, на четрнаестом спрату.

У почетку је овај задатак прихватила са негодовањем и незаинтересовано је хтела само да га се реши. Међутим, ствари које је дознала о тим убиствима су јој мало – помало привукле пажњу. Изгледа, да су како је она сазнала, једине жртве тих масовних убијања биле девојке углавном њених година или блиске тим годинама, које су живеле саме у становима. Највише ју је потресло и оставило ефекат на њу то што јој је једне ноћи на врата стана покуцала мајка једне од тих девојака. Та мајка звала се Роуз. Веома је личила на Емилину мајку. Са сузама у очима, саопштила јој је како је једне ноћи њена ћерка нестала и да јој се од тада не зна траг. Ево још једне случајности, ћерка се звала исто као она – Емили и била је исто годиште као и Емили. То је већ превелика случајност! помислила је у себи Емили. Тај догађај је јако потресао и од тада је прихватила овај случај и у потпуности му се посветила.

Како се све више посвећивала нерешеном случају убиства, и како је била све ближа истина, тако су почеле чудне ствари да јој се дешавају у стану.

Једне ноћи, Емили се превртала у кревету и кад је погледала у прозор претрнула је од страха! Исцерено лице је зурило у њу из таме, изван њеног прозора спаваће собе. Живела је на четрнаестом спрату.

Емили је помислила да сања јер ипак је то четрнаести спрат и није могуће да то створење лебди у ваздуху, тако да се убрзо прибрала и наставила да спава. Идаље није веровала у духове и слична бића. Али из ноћи у ноћ су јој се дешавале све чудније и чудније ствари. Кад год би била корак ближе истини, нешто би се десило што би јој онемогућило да дође до целе истине. Нешто, што је увек прикривало управо онај делић који недостаје да би се разрешила цела загонетка. Делић без којег не може да се сложи слагалица. Емили није ни сањала да је та слагалица коју је још мало па сложила, слагалица страве и ужаса њеног живота.

Другу ноћ, Емили је пробудило неко лупкање по стаклу. У почетку је мислила да су то гране које лупају о прозор, али онда је схватила да звук допире из огледала. Било је страх погледати у огледало. Када се окренула, видела је нешто у њему, неку мрљу која као да је дозива. Неку језиву руку, која жели да је зграби и одвуче у таму, у сенку тог огледала.

Ту ноћ се почела јако плашити за себе, за свој живот. Иако није била побожна и иако није ишла у цркву, склопила је очи и дуго се молила да утвара нестане и да све то буде само сан. И та утвара је, попут прве убзо нестала.

Међутим, најстрашнија је од свих била трећа ноћ у улици Ломбард у Сан Франциску. Емили је легла уплашено у кревет, бојећи се да ће и сада неко чудовиште, дух или шта год то било опет пореметити њен сан и мир, тако да је овај пут била спремна и чекала је да види шта ће се сада десити. Чекала је и чекала дуго, али ништа се није десило. Тада је помислила да су је можда духови оставили и таман је почела да тоне у безбрижан сан када је чула да неко шапуће њено име. Живела је сама. Окренула се и почела да свлачи постељину.

Поред ње је лежала наказа. Хтела је да потрчи избезумљена од страха, али је наказа ухватила за руку и рекла јој: Ти си мртва. Ја сам те убила. Ти си дух и зато нас видиш.

Тада су се Емили сложиле коцкице у глави. Она жена по имену Роуз јој је толико личила на њену мајку јер јој то и јесте мајка, а плакала је за њом, за својом ћерком. ОНА је била једна од многих жртава тих мистериозних убистава у улици Ломбард!

Била је ноћ у улици Ломбард. Сан Франциско ноћу изгледа тако тихо. У близини нема живе душе.

У овој улици духови чекају следећу жртву својих сплетки.

Vuk Tucakov: KEJ ŽRTAVA RAKIJE

Kukolj posleratnog škart pokolenja zakržalih kostiju koračao je do mesta gde je hortikultura, hortikultura. Nalepnice na ušima nisu ih lečile od slepila dobronamernosti govnara starijih. Trenirani su kao robot šrafcigerom. Ponavljaj izlinjale i otrcane floskule i crkni u moru hladnih vena. Pući će staklo na pendžeru 1999. pa iskoristi priliku i prereži ih da šikne i nešto toplo iz tebe. Doji se na sisi političke korektnosti i nemoj slučajno da kažeš nešto što tuca kamen. Prdni i par godina unazad i posmatraj egzodus sa lajtmotivom traktora koji oru beton, neplodan u pomoći. Ribar Ilirije plače. Kulminiraj stravo još jednim iseljavanjem. Šibaj istorijo po mozgu neobrazovanog, tuci sudbino po prividnoj stvarnosti. Nebrojena živina, čela ljudi pomešana znojem i zemljom. Magla pred njima, a led pod nogama. Pući će ili od puške ili od težine čizme. Nama je hladno, hladno nam je. Diši na škrge, sitna ribo, ili kvari procente čistote stanovništva našeg. Puc, puc, HORTIKULTURA, HORTIKULTURA. Ne opiri se, jer april jeste najsvirepiji mesec koji guta knjige. Nema sreće na loto izvlačenju, izašao je broj 39. Posle njega nema ništa, iz kutije izlazi vudu brke otpornog na ubode igala.

Pokolenje čipsa i vinjaka urlikalo je sa bedema, hladeći ledeni kamen urezanih slova tečnom žuticom. Reka je slala kao odgovor trulež iz usta mrtvih. Iza tih modernih profesora četiri polukružna stepenika izvitoperenog amfiteatra u kojem se uči. Seats are taken. Oni hoće još, a ne znaju pušku sklopiti. Vatromet se i čuje i vidi. Slavi. Puc, puc. Svetle im bubuljičava lica razjapljenih čeljusti iz kojih kulja agregatno stanje vode neplodnosti. Gnojne kesice pod zubima. Leđa ih bole od stajanja i sedenja, a leći ne mogu, jer će im se u glavi vrteti. Ugljen monoksid, katran, nikotin, aditivi. Na kraju ironični vojnički brom sa rezom na oklembešenoj, naboranoj kiti. Harmonika se ne rasteže. Smena tvrdoće. Kameno je srce, alat je smekšao.

Tročlana porodica sada obezvređeno nazvanih košarkaša sve te ljudske lopte stavlja u isti koš. Upadaju bez koske te ribe, jedva dotičući mrežu. Demografska kataktlizma multikulturalnosti, tako oni posmatraju načeti grad. Dobar dan, jo napot. Slični su hortikulturi, hortikulturi. Onaj bezdan zaleđene reke moli ih da ne budu kao onaj kolektivni vudu.

Onaj vatromet će sagoreti kao i suživot. Ostaje mrak i u njemu bubuljice koje ne raspoznaju pored sebe večitu opomenu uklesanu u tobože bezosećajnom kamenu. Jo napot, ja sam Bezimeni Srbin. Dobar dan, vagyok nevtelen Zsido. Mešaj, mešaj mala svaku noć do zore, penji se penji se na sto. Pouka iz bljutave popularne slepačke pesme koju čujem iz hrapavog grla neke povijene spodobe sa grbom. Ko sam ja? Posledica potencijalno odlepljene nalepnice sa ušiju kolektiva.

Jedan Čongor Mihalji služio je piće Milanu 2017. godine. Prekoputa njegovog stola sedeo je debeli Mađar i mazao eroš pištu na svoju Matrai šniclu. U razmaku između dva zalogaja to ljutinom pocrvenelo lice okrenulo se i videlo gosta koji je neprestano zurio u njega. Nasmejao se dobroćudno, digao čašu napunjenu pivom i na mađarskom uzviknuo ,,živeli!’’. Druga strana bila je iznenađena, samo se nasmejala na trenutak, i pogledom potražila čašicu rakije na stolu. Čongor je još uvek nije doneo. Nije imao čime da nazdravi. Raširio je ruke i slegnuo je ramenima. Hortikultura. Nismo živi, nismo zdravi. Nazdravlje, živeli.

Драгана Богојевац: ВЕЧНО МЛАД ЛЕПТИР (Еротска авантура)

Све је личило да ће једног дана прерасти у везу…Миа која је пуна живота, веселог духа, права мала чигра, среће у љубави никако није имала. Имала је момака, али сваки је био у курцу. Сваки је захтевао неку врсту поправке. Миа је увек имала пуне руке посла. Ха ха никад није остала празних шака. Игру завлачења и освајања супротног пола је докторирала. Поседовала је женско оружје, знала је како се игра љубавна игра, како се заводи једним гестом, једним погледом, али оно што јој је увек ишло на руку, знала је да погоди прави тренутак, кад треба њиме да се користи. Много је захтевала када се ради о уметности вођења љубави, брзо је губила стрпљење, ако партнер не нађе начин да је задовољи. Била је верна, све док не осети неку слабост. Није јој требало много да попакује кофере и настави даље. Била је као лептир. После свих оних паћеника, коначно је стрефило нешто ново…коначно уживање у потпуности. Застала је на једном цвету, не зато што се уморила, већ је калкулатор био замењен правим играчем, срце је добило главну и примарну улогу. Сматрајући ме добрим, најбољим пријатељем, ову вест поделила је са мном.

________________________

Драга моја Драгана ти знаш мој мото, знаш како дишем, све знаш.. заљубила сам се, коначно, али у погрешног. Један мали део атмосфере, те познате ноћи, 26. марта, остављам ти у аманет. Уз писмо ћеш добити једну слику. Чувај је. Чувај.

________________________

Неко ми је једном рекао:

„Сва филозофија живота се своди на то да ли си јебач или си јебен!“ И то ми се урезало у вијуге, као једна од визија да морам толико да успем и будем своја и успешна а не само јебена…

Десила се и та журка. И као на свакој другој журци – играте, зезате се, и причате глупости са познаницима које више не виђате тако често; пијете и смејете се добро познатим форама. Одједном нови лик у познатом друштву. Присећам се да ли га знам, али ипак не…Једноставно ми је пришао, рекао здраво, представио се, и замолио ме за плес. Било је немогуће не приметити Душана у тој маси, ако ништа друго због, висине и његових белих, заиста белих зуба. Међутим, оно што је мене изненадило је лакоћа његових покрета док је плесао, и таква грациозност са којом ме је водио да сам га одмах похвалила, очарана. Пожелела сам да изађем на ваздух, али сам осетила или сам бар то добро умислила како ме неко посматра. Док ми је још Душанов мирис у ноздрвама и док се питам и даље, ко је он, и шта је то тако сетно у његовом погледу, – он ми прилази самозадовољно и готово освајачки а срце почиње да ми брже куца од тог скоро надменог става. Упијам га целог, и склапајући појединости – висок, витак, црне кратко подшишане косе са јеж фризуром, у црној кошуљи и избледелим фармеркама, чврстих и издефинисаних контура мишићавог тела. Схватам да сам упецана и пре него што ми приђе. И пре него схватам на шта пристајем, у свом уму

себи објашњавам како је он управо оличење оне моје сексуалне фантазије са потпуним странцем. Верујем да знаш о чему говорим, и да си окусили и себи признала жељу да се туцаш са неким инкогнито. Нека је и пуки изговор који је мој мозак регистровао, тек, ја сам прихватила пружену руку и пошла за њим у непознатом правцу. Налазимо се спрат ниже, позната соба 1054, и музика тутњи од горе, али Душан не обраћа пажњу на то. Смешта ме у огромну фотељу, пали лампу, на суседном крају собе. Амбијент трепери нестварно. Ја сам више присталица мрака, али можда је хтео да ме задиви…његовим…погледом.

Пушта музику, не сећам се шта је било на менију, нуди пићем са стола, све време ме загонетно осматрајући. Још једна чаша црног вина и могу слободно да певам после – „Све је то због лошег вина!“ Љубимо се испрва смотано, као неки средњошколци којима није баш најјасније шта им је чинити. Али онда уз баршунасти глас мушког гласа из радија, као да време стаје и наши језици се препознају и утапају у милозвучну симфонију пољубаца који постају све интензивнији и дубљи. Грицка ми горњу, па сиса и развлачи доњу усну, па ме гризе и усисава ми језик у своја уста као да жели да га поједе. Истражујем и ја његова. Пали ме што уме и што се тако лепо љуби. Као одговор на моје питање, Душан се подиже и почиње да скида кошуљу полако све време гледајући ме право у очи. Не говори ништа, и видим саму жељу и очекивање и то ме довољно пали да желим исто. Пребацује ми ноге преко рукохвата и спушта гузу до саме ивице седишта. Допада ми се што видим да се сјај у његовим очима појачао при самом погледу на моје међуножје. За ту прилику сам обукла нови црни чипкани комплет, обавијена мирисом Lady Million, на свим пулсним тачкама. Такав веш ми је давао довољно самопоуздања и заиста сам се осећала као милион долара, да би ме једноставна црна кошуља и црвено црна мини сукња на фазон шкотске, претвориле у више него пожељну лејди. Чизмице сам навукла до колена, и оне су високом петом истицале моје већ дуге и лепо затегнуте ноге и сада су само појачавале мој утисак моћи над отвореним погледом овог мушкарца. Држала сам се за његове руке и снажна рамена, док ми је откопчавао кошуљу и наводио ме да се подигнем пред њим у свој својој величини док ми он прстима прелази по унутрашњој страни бутина, обиграва око међуножја и најнежније могуће ми скида гаћице. Под сукњом ми је, моји прсти у његовој коси и на ушима штипкајући га и већ омамљено затварам очи док ме он зачикује и мирише. Ноге почињу да ми клецају и враћам се у фотељу, а Душан насрће на мој корсет, вади груди из њега које штрче са све напупелим брадавицама. Истовремено их гњечи, стиска, па узима устима и гризе једну по једну. Хоћу да вриштим од милине и незнатног бола. Што их више притиска и уврће, бивам све влажнија и похотнија да га осетим у себи што пре. Сагиње се на моје уво и почиње да ми прича о свом полном органу.

„Сад ћеш да осетиш 11 цм праве курчине.“

Угасио ме је овим исказом, али 11 цм, па то је дужина просечног маркера. У јеботе чиме се он хвали. Покушавам да заборавим ово блебетање, упућујем га на дугме „отвори се, Сезаме.“ Душан, јебач са маном, чврсто ме хвата рукама око струка и издужићи куковима сад набија до самог корена, полако као да мери границу моје ускости и издржљивости и док се освестим тако га јако угура, толико јако, да нисам ништа осетила.

„Па хајде, уђи, рекох кроз осмех, шта чекаш.“

Почели смо да се смејемо, али не задуго, задовољно смо издахнули. Свршили смо у истом тренутку. Преплављена сам њиме и соковима који се разливају по мом стомаку, између ногу. Адреналин ме шиба и немам благу претставу о времену које сам провела у јебању са овим странцем, али знам да бих могла још. Повремено смо се виђали, али кратко.. И даље ме прође језа кад споменем његово име, Душан, али Душан.. Већ две године га нисам видела, али га са истим жаром ишчекујем на својим вратима, као прво вече када је ушао у мене.

_____________________________

_____________________________

П.с. Знам да ћеш ме разумети! Можда није требало да се настави… Једном гусеница. Једном лептир. Једном цела јабука. Све се једном преполови, у томе је и чар.. остале симболе ћеш…схватити и сама!

Поздрав, најдража, најбоља моја, воли те, Миа.

Nikolina Zekonja: ČUDESNA PROTOPLAZMA

Danima pokušavam da shvatim kako su one još uvek žive? Životni vek obične biljne ćelije dosta je kraći. Moje ćelije-ćerke odlikuje besmrtnost. Nosim veliki teret na svojim leđima. Kako da se nosim sa večitim životom?

Odavno sam shvatio da me je moj eksperiment prevažišao. Sada golim okom gledam kako divna stvorenja oblikuju mreže u procesu razmnožavanja,kako svaka ćelija stvara novu mrežu. Da bi se stvorila mreža mora da se utroši majčina energija,koja se kod njih vrlo brzo nadoknađuje.

Bez kiseonika i svetlosti uspeo sam da uradim ono što već nekoliko decenija biolozi pokušavaju. Ali postoje mnoga pitanja koja me muče. Šta će jednog dana biti sa mojim ljubimcima? Bez sunca na početku moji ljubimci koristili su više vode nego obične ćelije,sve se promenilo kada sam odličio da umesto obične vode u njihov životni prostor dodam vodu sa ugljenom kiselinom i skrob. Sada im više nisam potreban,samostalno se održavaju.

Pre tri meseca kada sam ih još posmatrao kroz mikroskop,bio je to prizor ispunjen neprekidnim zbivanjima. Tada su ćelije stvorile jasno vidljivu ćelijsku opnu, najviše su ličile na biljne ćelije. Protoplazma je formirala ćelije koje su na početku bile veličine zrna soli,pravi džinovi. U njima se nalaze kao u kompijuteru sve komande i sva upustva za mnogobrojna zbivanja. Ja sam ih programirao za samostalno razmnožavanje. U jednom trenutku sve se otelo mojoj kontroli.

Nije mi bilo lako da razvijem protoplazme u maloj i staroj laboratoriji. Bili su potrebni složeni eksperimenti da ih stvorim. Na početku radio sam na slepo jer nisam mogao da ih vidim ni pod elektronskim mikroskopom koji povećava 100 000 puta.Danima sam stvarao povoljne uslove za njihov razvitak. Voda,masnoće,različite vrste šećera,vitamini,hormoni,soli,polisaharidi,skrob i glikogen,nukleotide,nukleinske kiseline,aminokiseline i belančevine kao što su enzimi, sve to u mraku i akvarijumu bez kiseonika. Sve sam uredno uklopio, sve sam savršeno prilagodio da bi se svi životni procesi u protoplazmi odvijali pravilno. Znao sam da ću uspeti sa ovom mešavinom mnogobrojnih hemijskih jedinjenja.

Nekada sam im davao infuziju da bi preživele,a onda su one počele meni da uzvraćaju, jednom mesećno napune kesu infuzije svojim sokom. Još uvek se pitam šta da radim sa tim sokom,iako slutim šta će biti ako ga ubrizgam u svoj krvotok. Nije moguće da sam jedini čovek na svetu kome je ovakav eksperiment uspeo,ali zašto drugi ćute? Koliko će infuzija mojih ljubimaca promeniti svet? Koliko je čovečanstvo spremno na takvu promenu? Ovo sam želeo,ali sada sam pao u beznađe koje počinje da me obuzima. Moja želja postala je moja najveća mora.

Milica Medić: ŽIVOT U MRAKU (Horor)

Dan je bio sunčan. Zraci su se probijali kroz naše jeftine zavese i probadali me svojim kandžama. Nikada mi sunce nije smetalo. A ni njemu. Sećam se, zajedno bismo sedeli na klupi kraj Dunava dok nas ono prži, preznojavali se i prisećali se onih dana kad smo tu prvi put zajedno obitavali. Bila sam srećna, a i on je, nakon dužeg vremena, izgledao kao ponovo rođen.

Ali to više nismo bili mi. Nešto u kući počelo je da me guši. Svaki izlazak iz nje bio bi mi kao udarac u glavu, vrtelo bi mi se, tlo pod nogama bih jedva osećala, i imala bih trip da lebdim iznad zemlje. Ali to lebdenje više nije bilo pokrenuto onim ljubavnim leptirićima.

On je spavao. Stalno. Danju bih ga jedva čula, izlazio je tek do toaleta i da nešto stavi u kljun, ali jako malo je jeo. Brada mu je bila zapuštena, a kosa je krenula da mu se uvija. “Kad planiraš da se uljudiš?” – pitala sam ga, dok je gledao kroz mene, ne registrujući moje reči, moje pokrete, moju pojavu, mene koja sam nekada bila njegova, ne registrujući ono što smo postali. Nedavno mi je samo rekao da opet čuje glasove. Da vidi dve devojčice i stariju ženu, i povremeno svog oca koji ga zove, da su zarobljeni u kući, i da moramo da se iselimo. Govorio je i o nekim ljudima koji se nonšalantno kreću po kući kao da je njihova, te da komunicira sa devojčicom, jer mu je, navodno, jedina pristupačna.

Plakala sam zatvorena u sobi, da on ne vidi. Ranije je imao slične halucinacije, dok je kao dete živeo u našoj sadašnjoj kući. Doktori su pripisivali njegov problem posttraumatskom stresu.

Bilo mi je žao i nisam želela da ponovo to proživljava, a nisam znala kako da mu pomognem jer se potpuno zatvorio u sebe. Pronašla sam u njegovom ormariću one pilule koje je pio pre nego što sam ga upoznala. Ne znam tačno kad je onako neuljuđen otišao psihijatru, kad ih je nabavio i kad je rešio da se preda.

Naš brak je izgleda gotov. Prelomne tačke ne smem da se prisećam. Zapravo, nije se ništa desilo! Jednostavno, to sam sanjala. Međutim, neverovatno je kako je takav doživljaj iz sna mogao da napravi rascep u našem odnosu, jer to su bili samo snovi… Samo snovi, Milice, prestani da umišljaš!

I onda se tešim – naš odnos će se popraviti. Prestaće da guta pilule, ako je potrebno opet će krenuti na psihoterapije, i nikada više neće okusiti alkohol. Da, znam da će ponovo biti onaj stari, onaj čovek kome sam povratila nadu u život, kako je govorio, čovek sa kojim sam bila toliko srećna.

A onda, neko je pozvonio na vrata. Očekivala sam poštara jer nas duže vreme već niko ne obilazi, a računi nam kasne. Ali bila je to žena sa dve kćerke kojima nije bilo više od osam godina, gospođa Ana, koja me je zamolila da ih prihvatim u kuću jer nemaju kuda, da će da kuva i sprema, za sitan novac. Zašto je ne bih primila, pitala sam se, samo postojao je jedan problem – nisam bila najsigurnija čime da je isplatim. Šta ako on dobije otkaz? Ustao je onako prebledeo kad je čuo da pričam s nekim i vrisnuo: “To su one, ne puštaj ih unutra!”

– Smiri se, Miroslave, sve je OK, žena samo nema kuda da ode, a i nama je pomoć u kući dobrodošla.

Tresao se pritom izgledajući izbezumljeno. Nikada ga nisam videla takvog. Mene je sunce jednako gušilo i stalno sam navlačila roletne, zavese i još ih prekrivala zimskim ćebadima.

Šta ako i ja padnem u depresiju? Dok sam brinula za Miroslavljevo stanje koje se pogoršavalo, i ja sam počela da gutam tablete. Zolofti, bromazepami, bensedini, ksaloli. Svakoga dana. A onda košmari, levitacije u snu, paralize sna jedne za drugima, preznojavanja, škripa prozora tokom najvedrijeg dana bez povetarca, ošamućenost, omaglice pred očima koje nisu bile u vezi sa mojom dioptrijom, iskrivljene slike u ogledalu, prikazi devojčice i dečaka u hodniku koji se igraju

Biće sve OK, tešila sam se narednih dana, ovo je reakcija na lekove koja će da prođe, neću da puknem kao i Miroslav. I jednog kišovitog četvrtka, kad je sunce konačno zašlo, rekoh Ani da idem do apoteke i da se brzo vraćam. Zaustavila me je na vratima i rekla: “Četrdeset dana je prošlo, sad možeš da ideš kad hoćeš.”

– Šta pričaš bre, luda ženo?
– Vreme je da se suočiš… Udavila sam svoje kćerke u afektu, i ne mogu da oprostim sebi, niti mogu da shvatim kako smo ostale ovde, sve zajedno, na okupu. Verujem da je to još jedna šansa za nas. A ona porodica, što je Miroslav viđa, ne brini, iseliće se i neće nam smetati. Niko se u ovoj kući nije zadržavao duže od tri meseca osim Miroslava i njegovog oca. I naravno, osim nas tri. Moji ponekad dolaze, malo su naporni, ali navići ćeš na njih.

Vrisnula sam i istrčala napolje, pokušavši da pobegnem, ali dočekao me je u bašti samo Miroslavljev i moj grob, i natpis ispred kuće pred kojom su stajali neki neznanci:

Sanja Veselinović: KOSA (Jedna moderna horor priča)

Kada sam se probudila, ugledala sam na jastuku pored sebe ogroman grumen kose. Sa gađenjem sam dotakla čupavu loptu i uverila se – bila je to moja kosa. Počelo je od pojedinačnih vlasi kojih je bilo svuda – tanke žute vlasi gmizale su po mojoj odeći, po posteljini, po podu. Pogledavši se u ogledalu, još uvek nesvesna i neumivena, razbudila sam se shvativši da mi je na glavi sve više praznih krugova, a sve manje kose. Po prvi put zaista zabrinuta od kada je to počelo da se događa, odlučila sam da odem kod doktora.

Stariji proćelav muškarac u belom mantilu primio me je sledećeg dana nakon nekoliko sati sedenja u čekaonici, pored dede sa ljubičastim venama, bebama što neprestano vrište i plaču, i majkama čije mleko probija na bradavice kroz majicu. Posivelih lica i masnih kosa gledale su svakoga kao da se izvinjavaju. Sve vreme sam u glavi čula neku melodiju, misleći da je to od škripanja vrata ili sa radija, ali onda sam shvatila da je to muzika u mojoj glavi. Nikada je ranije nisam čula.

Doktor sa kesicama ispod očiju nije rekao ništa na moje „dobar dan“ kada sam ušla u ordinaciju. Neprestano je zapisivao, ne dižući pogled sa papira i ne pogledavši me nijednom. „Stres“, rekao je odsutno kada sam mu ispričala svoju muku. „Stres“, ponavljala sam i ja ceo dan. Mazala sam se i smirivala lekovima narednih dana, ali nije bilo ništa bolje. Jednog popodneva na poslu, u trenutnom odrazu ekrana lap topa, ugledala sam nešto što me užasnulo – mojih trepavica više nije bilo.

Otrčala sam do toaleta pazeći da me niko ne primeti i primetila da je šteta veća nego što sam mislila. Leva obrva je nedostajala. Izgledalo je kao da je sastrugana nožem, odsečena hirurški, ali mene nije bolelo ništa. Oči su mi izgledale neprirodno veliko zbog nedostatka trepavica, a desna obrva je čudno lebdela nad mojim kapkom. Šta se ovo kog đavola događa? Stres?! Odjurila sam kući pazeći da niko od kolega ne primeti ništa, ali činilo se da moj šef ni ne vidi promenu na mom licu. Mazala sam se stalno, kremom odvratnog mirisa, ali jedino rešenje bilo je da ovaj užas na mom licu prikrijem. Zato sam kupila periku, docrtala obrvu i stavila veštačke trepavice. Izgledala sam samoj sebi kao jedna od onih jezivih porculanskih lutki iz izloga. Razlika je bila u tome što mene niko nije gledao.

Ne znam koliko je dana ili nedelja prošlo kada sam se napokon usudila da odem sa prijateljicom na kafu do grada. Očekivala sam da će barem ona prepoznati moju kamuflažu, ali jedino što mi je rekla bilo je kako joj se čini da sam smršala. Zatim je počela da priča o svojoj novoj vezi. Klimala sam glavom i postavljala pitanja, jedno za drugim, da razgovor ne presahne. Odjednom, vid mi se zamutio od vlage i činilo mi se kao da je gledam kako tone u svoju fotelju. Ona se zgrčila i kriveći usta jedva progovorila: „Šta ti je to sa okom?“ Instinktivno sam stavila desnu šaku na desno oko, osetivši sluz. Mora da je od polena. Videvši na njenom licu da je situacija ozbiljna, otišla sam u toalet kafića. Zanemela sam na svoj odraz u ogledalu. Moje desno oko počelo je da se razliva i klizi iz očne duplje. Šta raditi kada sopstvene oči počnu da beže od tebe? Brisala sam sluz paničnim pokretima i vraćala očnu jabučicu na mesto. Vrtela sam je levo i desno i uglavljivala u crnu jamu oka koja je, čini mi se, pretila da proguta i mene samu. Veštačke trepavice su zamahivale u treptajima poput vrana. Napokon, činilo mi se da sam namestila oko. Duboko sam uzdahnula i vratila se prijateljici. Žalila sam se na polen, proleće, alergije, ali ona nije tražila objašnjenja. Brzo smo se vratile na priču o njenom momku.

Do trenutka kada sam došla kući mog oka više nije bilo. Nisam osetila ništa, čak ni fantomsku bol. Gledala sam unutrašnjost svoje glave čudeći se krvavim žilicama kojih je bilo posvuda. Šta da radim, majko moja. Šta da radim. Pronašla sam gazu i stavila zavoj na praznu očnu duplju.

Kada mi je ponestalo izgovora za zavoj na oku, mada me je, ruku na srce, malo ko i pitao šta se desilo, nabavila sam stakleno oko. Od nedavno sam crtala i levu obrvu, a kose više uopšte nisam imala. Stres, mora biti stres. Bilo mi je čudno što je mojih vlasi i žutih gomilica dlaka ipak bilo posvuda u stanu. To je ujedno bio i jedini trag koji sam ostavljala za sobom budući da sam primetila kako više nemam svoj miris. Ni znoj, ni parfem, ništa se na meni više nije osetilo. Prvo sam pomislila da gubim čulo mirisa, ali mogla sam da omirišem sve oko sebe. Jedino ja se nisam osetila. Možda zato i nisam namirisala trulež koji sam počela da ostavljam iza sebe. Neposredno nakon ručka, ugledala sam komadiće mesa na podu. Krenula sam da ih pokupim da bi ih dala mački, čudeći se svojoj nespretnosti. Bilo mi je potrebno neko vreme da raspoznam kako je to moje meso, sa mojih butina. Izgledalo je ispečeno, ali ostatak mojih nogu je izgledao sasvim dobro. „Možda bi trebalo da odem kod doktora dok još imam noge“, pomislila sam.

Hodnik je bio pust i mračan, pa sam pomislila kako ću

imati sreće i kako neću dugo čekati. Ali mora da sam zalutala na neki pogrešan ulaz jer je čekaonica bila puna. Ponovo sam čula u glavi onu melodiju. Momak sa slomljenom rukom ječao je u ravnomernim razmacima, a bebe vrištale u neobično visokoj frekvenciji. Nije me bolelo ništa, mogla sam čekati, ali pitala sam se – dokle? Nakon nekoliko sati ustala sam i pokušala da zaustavim dve medicinske sestre i jednog bolničara, ali niko me nije ni pogledao. Bila sam očajna, psovala sam i plakala, što nisam radila nikada, ali prava histerija nastala je kada me je neki doktor okrznuo u prolazu, a meni se sljuštila koža sa ruke. Krvave vene su pulsirale. Niko od bolesnika koji su čekali nije primetio ništa, svako je imao svoju muku, samo me je jedno dete koje se igralo na podu pogledalo i isplazilo jezik. Odlučila sam da odem kući.

„Umrećeš, Sanja, znaš li. Umireš. Umireš. Umireš“. Ponavljala sam to kao mantru, ležeći na krevetu i zureći u plafon. Osetila sam mučninu i strah, na kraju krajeva, ja sam samo slabo ljudsko biće, pa sam pokušala da nazovem hitnu pomoć. Ali tri puta sam usred svoje prve rečenice i bezbroj ponavljanja „halo? halo?“ sa druge strane, čula spuštanje slušalice. Četvrti put sam čula besno siktanje na kretene koji ometaju tako važan posao. Onda sam shvatila.

Nisam znala koliko dugo sam spavala, ali sam, ošamućena, uspela da se doteturam do prozora. Neki pas je cvileo celu noć ispod moje zgrade. Zatvorila sam prozor i umorno uzdahnula. Gde je lampa? Opipala sam prekidač u mraku i upalila svetlo. Zurila sam kroz staklo slušajući ponovo onu muziku u svojoj glavi, da bih napokon shvatila da ne gledam kroz prozor nego u unutrašnjost svog stana. Odraz na staklu pokazivao je nenamešten krevet iza mene i mnoštvo fascikli na stolu. Nešto je ipak bilo čudno. Unezvereno sam se okretala oko sebe tražeći nedostajući fasciklu ili jastuk koji je pao. Ali kada sam vratila pogled na staklo prozora ponestalo mi je vazduha. Sve se videlo savršeno u odrazu. Ali mene, mene više nije bilo.

Tamara Bastaja: Déjà vu

Bilo je nešto više od ničega, a mnogo manje od ljubavi. Dva stranca. Bez imena, adrese i broja telefona. Sve što smo znali jedno o drugom bio je hotel „Blue lady“, soba broj 722 i četvrtak u 18:34 časa i 12 sekundi. Kašnjenje nije bilo dozvoljeno. Danas je tačno 42 dana i 5h od kako je počelo. Sedim ispred ogledala i nameštam podvezice. Nikad ga nisam pitala da li mu se dopadaju, jer nikad ne razgovramo. Uskoro će stići i on. Čujem korake niz hodnik i znam šta sledi. Koraci postaju škripa vrata, a škripa vrata postaje on. Svlači se lagano, spreman da uroni. Jebanje s njim je bilo nešto poput ekstazija. Trajalo je tačno 27 minuta. Uvek. Ni sekund duže. Onda je ustajao, oblačio se i opet su se začuli koraci. Ja sam odlazila 17 minuta posle njega. Noćima su me proganjale slike naše hotelske avanture. Njegove ruke u svojim gaćicama, znojavog tela koje me pokrivalo i stiska kukova.

Uživala sam u svakom momentu, i to je predstavljalo opasnost. Godinama imam problem sa seksom. Previše sam bila zavisna. Imala sam kurcoadikciju, ili je bar moj psihijatar to tako nazivao. Smatrao je to nekim problemom iz detinjstva. Ja to nisam smatrala nikakvim problemom. Svoju prvu seksualnu avanturu imala sam sa 11 godina. Sa jednim momkom iz ulice u kojoj sam živela, tad nisam uživala i nisam to želela. Sad uživam i želim. Svaki put. Jebanje je predstavljao moj stil života.

Nisam ni primetila kad je ušao u sobu. Prvi put je ostavio novčanik i ključeve na stolu. Dok se tuširao, otvorila sam novčanik i uzela ličnu kartu. Želela sam da znam ipak s kim se jebem. Tog dana u sobi broj 722 doživela sam najjači orgazam u svom životu.

Bila je prava šteta što ga više neću doživeti.

Vuk Tucakov: OGOLJENA BESRAMNOST

,, …I da rekla sam hoću Da .’’

Vazduh ljubičaste boje čiji miomiris osećam to je bez sumnje isparavanje vagine koja poziva vagine koja me moli dodji radi mi šta hoćeš i budi ko hoćeš a ja ga osećam kao poziv kučke upomoć dođi produži lozu nemoj je piti vreme ističe a tebi sve mlitaviji mlohaviji nežniji mekši dođi još jednom pre nego što java zapečati bromom to parče mesa bez kostiju i uroni u struju koja vuče u kultove plodnosti budi jabuka koja pada sa drveta a ja ću te zagristi mili moj prelamaju se zvuci i mirisi bluda a meni tutnje po mozgu slike svega što mi je uskraćeno rešetkama onozemaljskog koje se nemilosrdno podsmeva i zahteva novce novce i novce za usluge usluge i usluge pod vratima joj treperi hod o Bože to stopalo u mojim ustima kad uđem ima francuski pedikir čiji se gel prelama na ovoj titravoj svetlosti a ta štikla joj tako kurvanjski prelama tu nožicu i čini je isprekidanom vidi se i obris helanki koje počinju tačno iznad gležnja tako su pripijene uz tu figuru pa da ne moram je ni skidati samo ih pocepati na dupencetu evo ulja u džepu pa ću da mažem da klizne lakše jer ona rupa je dosadila a i uže je sigurno pa će da pulsira u njoj dok trenje bude dražilo nerve o nebesa ima da svršim kao zekan biću brz a onaj njen podsmeh u kom se vidi da me smatra kratkotrajnom robom će me probuditi zašto znam kraj ovoga što se vrti u krug iz noći u noć kao Dan mrmota o kako bih voleo da potrajem ali ne da mi se kažu da san traje samo nekoliko sekundi tako i orgazam zato se može izvući i zaključak da je orgazam jednako san a ja dok sada promišljam sve ovo ona cupka u sobi a ja nikako da uđem skotino skupi smelosti i ovo sam već rekao ali uzalud kad je sve propisano i kad su na nogama lanci magnovenja koje će pucnuti prstima i otrezniti me dragi dođiiiii čujem iz susedne sobe a moj mali kao toranj u Pizi tačno joj vidim te veštačke usne crvenog karmina i žmirkanje onih veštačkih trepavica i ona tona pudera na obrazima to je tačno ono što mi treba jer kad se trgnem i povratim iz ovog sveta biće sve ogoljeno i čisto bez dodataka i laži na licima koja u ovom svetu olakšavaju da ne vidiš prave slike sela je na krevet evo čuje joj se uzdah uskoro će me opomenuti da će navući bluzu nazad i da će skinuti naočare o ne nemoj još kad te molim ali dobuje u nevidljivi štit svaka moja reč ne dopire do nje veruj mi nije do mene ja želim ali ne mogu da se pomerim čujem škljocanje šnale već je vezala onu kestenjastu kosicu koju sam hteo da vučem svom snagom bez milosti dok ne počne da joj prija tačno vidim njeno naježeno dupence od zadovoljstva i izraz oduševljenja na licu kad uleti kombinacija skočko skočko karo karo ona Kristina Radenković je dobar komad pitam se zašto se ne daje u predstavama haha daje u predstavama komad e jeste smešno treba zapisati negde ali kad se probudim biće samo lepljivo u gaćama a od misli ništa, samo priglup pogled spušten na posledicu požude čitao sam negde da se u snu oseća samo 35 posto što znači da je i ovde neki Veliki vođa lupio porez o jebem ti sve ne mogu sad da se setim da li ću se ja osmeliti ili ne komeša mi se u gaćama polako a kako se uopšte sećam njenog izgleda ako je nisam odradio šta se dešava jaoj želim to stopalo izgleda kao sladoled iz Carigrada o Bože jesam bolestan zato i dostignem vrhunac prerano jer sam fetišista a to dovodi do opakog ubrzanja krvotoka da li ja i kad se probudim volim stopala ne ide mi u glavu ovde jedno tamo drugo samo ovde miriše tamo smrdi i sve se to meša evo dodiruje mi ga taj francuski palac šta sad da radim kaže digni se on ili ja iz kreveta ko.

Marko Andrić: SAMOTNJAK / ČOVEK U CRNOJ KOŠULJI

Samotnjak

Kada sam bio dete, često sam sanjao isti san, devojku vanredne lepote, njene providno plave oči koje me dozivaju da dođem, i njen osmeh, koji se pretvara u tužno lice, kako prilazim… I ona nestaje.

Nepodnošljiva buka me budi, udaram telefon, grčevito se borim da ga ugasim. Otporniji je nego što sam očekivao, ali uspevam da ga smirim. Treba krenuti u nove radne pobede, ali kako? Drhtim. Očigledno imam temperaturu. Ali, ne može me to sputati da se pokažem na radnom mestu! Nema ni mesec dana kako sam se zaposlio, a tromesečni ugovor se neće sam produžiti.

Imam posao koji sam želeo, za koji sam se školovao, konačno nisam zavisan od matorih, živim u gradu koji volim… Možda bi neko pomislio da sam usamljen, ali ne! Ja volim svoju samoću, prija mi ovakav život.

Neretko, kasno noću, izađem da prošetam. Noć je posebna za nas usamljene, tada mi proradi šesto čulo, intuicija me navodi na puteve za koje nisam ni znao da postoje.

Iako je budilnik opet nepodnošljivo glasan, zahvalan sam mu što me uvek efikasno probudi. Mada, smanjiću ga za sutra, nema potrebe da me prepada. Polako se navikavam na rano buđenje.

Iako ne šetam često Kejom, poprilično sam siguran da između Radničke ulice i Maksima Gorkog nije bila nikakva ulica. Sada je tu stajala jedna veoma uska ulica, nalik onim italijanskim, prekrivena kaldrmom. Nije bilo table sa natpisom, pa sam krenuo da istražim. Ugledao sam jedan pab, u britanskom stilu, i ušao na pivo i partiju karambola. Taman nakon što sam zapalio, prišla mi je devojka, da traži upaljač. Dao sam joj upaljač i vratio se na igru. Osetila se doza razočarenja u njenom „hvala“, ali sam bio suviše zaokupljen, da to podrobnije razmotrim.

Budilnik sa zvukom starog telefona me toliko iritira, da razmišljam da promenim melodiju na „Mesečevu Sonatu“. U međuvremenu ću ga još malo smanjiti. Posao postaje sve zahtevniji, sve duže se ostaje… Ponekad se zapitam da li vredi toliki trud… Ali sam sam birao, nema nazad!

Ta devojka je, zapravo, prelepa! Duge pepeljasto plave kose, plavih očiju, bledog i nežnog lica. Pomislih – koliki sam slepac, kad to nisam primetio zbog karambola. Popili smo par pića, rekla mi je da je ta ulica na tom mestu, samo kad je nekom jako potrebna. Nisam razumeo, ali sam se pravio da razumem. Svirala je klavir, pa me je pozvala kod nje, da mi svira. Snimio sam delić njenog repertoara i namestio da mi bude budilnik. Pokušavala je da me zadrži, ali ubrzo sam otišao kući… Obaveze na prvom mestu!

Zrak sunca se probio kroz roletne i podigao mi kapak, hitro sam dohvatio mobilni i video da piše – 09:30h! Jedva sam došao sebi od šoka, brzo se navukao, izleteo iz stana i zakasnio na posao čitava 3 sata. Šef me je obavestio da ne moram odraditi preostalih par dana ugovora, jer produžetka neće biti.

Razočaran sam krenuo u pab od sinoć, da se napijem do bola… Ako sretnem onu devojku, da joj kažem koliko mi se dopada… Ali, ulice više nije bilo! Pa, kad mi je bila, više potrebna, nego sad?!

________________________________________

Čovek u crnoj košulji

Od stotina nepoznatih ljudi, sa svoje prve svadbe, samo njegovo lice mi je ostalo u sećanju. Bio je potpuno ćelav čovek, izbrazdanog lica, oštrih crta… Tamne oči su bile krupne, u skladu sa njegovom crnom košuljom, usta gotovo neprimetna, koja su postojala samo kao prorez. Čak i osmeh je kod njega bio jeziv, jer su mu zubi bili neobično veliki. Iako je bio visok, stasit, vitalan, on je sada mrtav. Ko bi rekao, da će jedan, tako – naizgled zdrav čovek, tek tako umreti. U tom momentu mi je bilo neprijatno, što sam i pomišljao da on strašno izgleda, te da bi mogao glumiti drakulu u horor filmovima. Ipak je on bio čovek, kao i svi mi, pa je i okončao kao što se ljudima i dešava.

Majka i ja smo se, dan nakon svadbe, zatekli kod mladenaca, rođaka od preminulog, pa su nas zamolili da njegov leš odvezemo do groblja. Stavili su ga u gepek i krenuli smo, ali smo usput svratili do prodavnice. Sačekao sam majku ispred auta, kada se otvorio gepek i on je izašao! Krenuo je prema meni, znao sam da mene želi, zbog svih negativnih misli, koje sam imao o njemu, samo na osnovu njegovog izgleda. Išao je polako, sada još strašniji, jer je bio potpuno bled. U početku sam bio uveren da ću uspeti da pobegnem zbog njegovog usporenog kretanja… Ali noge kao da su mi se skamenile! Nisam mogao da ih odlepim od tla. Vrištao sam i znojao se, dok mi je prilazio, polako ali sigurno…

Od straha i truda uloženog u bežanje, našao sam se za stolom sa ocem i sestrama, koji su ismevali moj strah od čoveka sa svadbe. Bilo im je smešno što sam znojav i uplašen i nisu mi verovali da je izašao iz gepeka. Nedugo zatim, došla je i majka i pitala gde sam nestao? Usledilo je opšte ismevanje. Niko se nije toliko „uneo“ u njegovo lice, pa ga se tako nijedna devojčica nije više bojala od mene.

Маријана Марковић: САМ БИРАШ ШТА САЊАШ НА ЈАВИ / ШТА НАМ СНОВИ ГОВОРЕ

Сам бираш шта сањаш на јави

-Мама је опет плакала. Не могу је слушати више. Колико дуго ово траје да сам постала хладна на њену бол. Ти секо? Зар и ти плачеш?

-Мерилин како можеш тако нешто да кажеш? Безосећајна си.

– Не мислим ништа лоше Лорелај, ево ти марамица, само од кад је тата умро а мама покушава опет да буде срећна све је несрећнија. Сваки нов мушкарац којег је довела у свој живот је после извесног времена служио је само да је унесрећи, на овај или онај начин…

-Не почињите поново девојке!- Рекла је мама улазећи у заједничку собу ове две сестре, још увек су средњошколке. Још увек су младе али превише зреле за своје године. Превише паметне да уче и из својих али и из туђих грешака, маминих грешака на пример.

– Видите ме. – Рекла је мама сва црвена у лицу од малопређашњег плакања. -Сигурно не желите ово за себе…

– Мама немој опет молим те, нећу да опет слушам твоје предавање о томе колико морам да пазим у избору партнера, момака и остало касно је и желим да спавам! -Узвикнула је Мерилин, скочивши на свој кревет и покривши се преко главе са старим искрзаним плавим јорганом.

– У реду причаћемо неки други пут. Лаку ноћ девојке. – Рекла је мама, дубоко уздахнувши.

– Лепо спавај- узврати Лорелај задовољно јер је избегла још једну драму пред спавање. Помислила је како ће вечерас можда лепше спавати све три баш из тог разлога. Све три не желе да причају о ружним стварима које проживљавају у задњих неколико година али што више то не желе чини се да то све више помињу.

Мерилин је хладна понекад и оштра по питању ове теме али знају сви да њу највише погађа ситуација. Сви ти мушкарци чији се лепи осмеси касније претварају у зле погледе пуне беса и мржње, лепе речи у страшне псовке а поклони и ситнице у песнице и шамаре. Неки од њих нису тукли нас две али кад слушаш кроз врата маму како јеца и плаче трудећи се да ми не чујемо то још више боли. Осећај да желиш помоћи а не можеш, осећај беспомоћности. Мерилин се већ прави да спава свако вече пре него што заспи, а заспи последња машта о томе како има дечка са којим је сигурна, који је идеалан, који је воли и чини све само да би она била сећна. Сваки пут када се пробудимо прича ми о њему и каже да је то сањала. Знам да је то машта само а не снови јер моји су снови другачији а оно што нам се дешава преко дана може те одвести само у црне облаке, падове у провалије и бежање кроз сиве напуштене улице. Мама са друге стране има други проблем, она већ три године сања један исти сан. Испричала ми га је. Сања себе када је имала петнаест година, у свом родном граду у дворишту своје старе куће, које како каже мама, не изгледа као што је некада заиста изгледала, него као двориште куће у којој је мама живела са татом док су још били заједно пре него што је тата прокоцкао кућу и пре него што смо сви заједно прешли у подстанаре. Каже мама да је сунчано и топло да заједно са својом мамом седи на клупици испред куће хеклају, причају и смеју се гледају у њиву преко пута са друге стране друма и уживају. Одједном врата од куће се отварају а сиви ауто се зауставља испред дворишта. Сиви фиат стило са затамљеним стаклима. И не, мама каже да нико не одлази има осећај као да неко долази у госте. Док гледа ка аутомобилу и чека да види ко ће из њега изаћи, црни облаци се стварају по том до мало пре лепом и ведром небу, прекривају га. Мама када тога постане свесна погледа поново ка њиви преко пута са друге стане друма и сунце плаво небо и облаци једва да се назиру од сивила које га је прекрило. Затим је време стало, облаци се заустављају, птице више не лете, из куће нико не излази, нити из оног аута, а њена мама се више не покрће остала је онако у месту гледајући према отвореним вратима куће. Затим мама устаје и креће ка аутомобилу, гори од знатижеље да види ко је унутра, негде на пола пута се окреће поново да види своју мајку и види како никог нема иза ње. Ни маме, нити кога да изађе из куће а када поново погледа ка аутомобилу и он је нестао. Наједном је сасвим сама и трудна. Са стомаком који је толико велик да делује као да ће се сваког трена породити. И тада се редовно пробуди, у шест сати и двадесетдва минута. Свако јутро у тако већ три године. Од прилике она је пре три године почела да излази са другим мушкарцима, а то је тачно две године након што су тату утеривачи дугова пребили до смрти. Сећам се тате волела сам га, он није био незаинтересован за нас две или за маму али је јако ретко био кући. Међутим мами је то сметало. То су били поводи за честе свађе, као и то што је тата био коцкар. Да је мама само знала тада да постоји и горе ствари можда се не би толико свађала са татом, а онда би он, опет можда, мање одсуствовао од куће и не би дошло до свега овога. Али то је само велики знак питања. И не, не кривим маму. Али за разллику од Мерилин ја о томе размишљам док не заспим.

Док размишљам полако ме умор савладава и тонем у сан.

Кров нестаје а кревет као да се лагано помера почињем да лебдим на њему као на Аладиновом ћилиму. Звезде се јасно виде у пуном сјају. Морам да признам да овако нешто лепо дуго нисам видела па чак ни у сну. Погледам доле а Мерилин је неколико метара испод мене у свом кревету, лежи затвореник очију. Видим и маму у њеној соби ни она не спава, лежи на размештеном каучу и даље плаче. То ме је на тренутак растужило али ми је пажњу одвукла некаква милина, осећај спокојства. Сада видим облаке и даље је мрак али по облацима су свугде упаљене мале жуте свеће. Призор је прелеп али необично се мирно осећам и није ми јасно од куд сада ово. Ако је сан како је овако лепо, дуго нисам лепо сањала. Призор је као из бајке. Стижем до облака на коме се налази златна кочија, кревет се зауставља. Неколико секунди се ништа не дешава а затим врата полако почињу да се отварају. Чује се музика као да неко свира виолину унутра мелодија је необично лепа. Наизад из кочије излази мишићава мушкарац плаве косе у белој сукњи са златним појасом. Није претерано висок али сам приметила да је бос. Није насмејан али му је поглед благ. У руци држи некакав златан штап. Штап подсећа на пастирске штапове из америчких филмова, које пастири држе у руци у представама за време Божића. Нисам га сам плашила, нити осећам да бих требала, само сам радознала.

– Не бојиш ме се зар не? Питао је.

– Да ли бих требала? Брецнула сам се.

– Ни најмање, ја сам овде због тебе.

– Нисам те звала!

– Ниси али сам ти потребан.

– Зашто, како?

– Слушај добро шта ћу ти рећи, не заборави то никад! Сви људи су душе, сви ви волите да знате у чему је ваша посебност и сврха постојања на планети. Свака од вас три поседује своју сврху постојања и свој особни таленат. Морате да се запитате шта је то што вас чини живим. Шта је то што вам дотакне срце, што у вама шири и разлива љубав? Када то осетите нашли сте управо оно што треба да уносите у ваш живот.

– Нисам сигурна да сам те разумела.

– Не бринем за то. Оног момента када будеш спремна разумећеш.

Истог момента кренуо је кревет да се спушта.

-Нисам сигурна ни да сам то разумела- рекла сам. Али мушкарац је ушао у кочију већ. Кревет се силовитом брзином спуштао ка свом месту. Толико брзо да сам се у моменту тргла и пробудила. Од стресног сна ипак не могу побећи. Турбуленција мора да постоји. Погледала сам у сат. Шест и петнаест. Мама би требало још мало да се пробуди. Отишла сам и села поред њеног кревета. Нежно сам јој узела руку и чекала. У шест сати и двадесетдва минута нагло се тргла из сна.

– У реду је!- Рекла сам. –Ово може да престане!-

Гледала ме је збуњеним очима још увек сањива.

– Лорелај, шта ми то говориш? Питала је збуњено.

– Доста је било! Годинама у назад мислимо само о стварима које нас чине несрећним самим тим ми не допуштамо лепим стварима да нам се догоде, и знаш шта саме смо криве. Саме смо довеле у наше животе све те разлоге које нас спречавају да будемо срећне. Криво смо изабрале. Сви наши избори су били погрешни. Не мислим само на мушкарце у нашим животима мислим на целокупан начин размишљања. Саме то морамо да мењамо. И знаш шта, не требају нама мушкарци пошто пото… На пример хеклање, знаш од кад си то преста да радиш а сећаш колико си то волела. Зашто се не посветиш опет томе? Ево џемпер, волела бих нови џемпер. Леп, жути…

– Полако! – Рекла је мама. – Разумем шта хоћеш да ми кажеш и делимично си у праву Лорелај. Обећавам да ћу дати све од себе да мало по мало примењујем твој савет. –

Враћам се у собу још помало збуњена а признајем и поспана. Мерилин се тек пробудила, насмејала ми се…

-Јеси ли опет сањала свог драгог? Питала сам је.

-Сада признајеш да он постоји у мом сну?

-Одувек је постојао.

____________________________________

ШТА НАМ СНОВИ ГОВОРЕ

Siniša Grbić: TRGOVAC / VIŠESPRATNICA

Trgovac

Išao sam mračnom ulicom ka dogovorenom mestu. Pogled na sat mi je ukazivao da stižem nešto pre dogovorenog časa. Sastanak je trebao da se desi na kraju moje ulice koja je vodila do kraja sela, do same periferije. Koračajući ravnom ulicom mogao sam da primetim da na obodu sela još uvek nema nikog. Još uvek nije stigao pomislih. U suprotnom sigurno bih ga uočio. Iz tog razloga odlučih da smanjim korak i malo razgledam ovu moju mračnu seosku ulicu.

Dugo je prošlo otkako nisam išao na ovaj kraj. Obična i poprilično uska ulica, kuće načičkane jedna do druge, od starih švapskih do zdanja novije gradnje. Breze, jele, borovi ispred njih… Kanali takođe. Sve kao što bi i trebalo biti u seoskom naselju.
Osim, kanala! Primetih da su dupke puni vodom. Što je posve bilo čudno jer kiše nije bilo nedelju dana bar. Možda i više.
Imajući u vidu da sam poranio prišao sam jednom. O crnu, sjajnu površinu nestvarno jasno se reflektovalo večernje nebo. Zvezde su kao varnice igrale, Mesec se kezio kao da je svestan reflektujuće površine i kao da pokušava da ustanovi koja strana mu je lepša. Pogled mi se provukao po svim kanalima niz ulicu i uočio jednu nebesku rapsodiju. Nebo kao da je sišlo na zemlju i odlučilo da ima bal. Razigrane zvezde, iskeženi Mesec, bez trunke ometajućih oblaka.
Ipak, nešto nije bilo kako treba.
Moj nepoverljiv um natera očarane oči da se dignu i pogledaju original. Sve je bilo drugačije… Tromi oblaci vukli su se po nebu a zvezde behu sićušne, skoro neuočljive.
Mesec neću ni da komentarišem koliko je gadan.
Svo ovo otrežnjenje i gnušanje nebeskim prizorom zamalo je dovelo da se ni ne pojavim na sastanku koji sam skoro i zaboravio.
Moje premišljanje okončala je silueta koju uočih na kraju ulice. Pogledavši na sat bez trunke razmišljanja se uputih ka njoj ne želeći da kasnim ni trenutak više.
Približavajući se, nisam mogao da se oduprem utisku kako ova osoba podseća na Duha budućnost iz jedne od animacija Dikensonove Božićne priče – mračne utvare u ogrtaču.
– Kasnite. – dočekao me je – Sreća Vaša pa sam video kako zverate u kanale i što posle Vas nemam više sastanaka.
Nisam mu se obratio sa više od reč ili dve. Izvinio sam se i potom nemo nastavio da ga promatram. Njegova pojava nije mogla ništa drugo učiniti no da steknem utisak da sam saučesnik ilegalnih radnji u najbolju ruku.
Bio je porilično visok, dosta viši od mene, skroz u crnini. Na glavi je imao kapuljaču koja se uzdizala i malim delom se preklapala unazad. Na rukama je imao rukavice i taj odevni materijal je bio poslednji u nizu ometajućih faktora da uočim bilo koji deo tela.
Kroz glavu mi je prošla stereotipna slika Kosača. Ubrzo zatim i zaprepašćujuća misao sa kim sam pristao da se nađem večeras.
Iz blage paranoje prekinu me njegov smiren glas. – Onda, poslujemo li?
Odagnavši sulude misli, uprkos zdravoj logici, klimnuo sam potvrdno glavom i rešeno izustio – Naravno!
Ohrabren mojim pristankom izvadio je parče hartije i pružio mi.
– Vaš potpis. – reče.
Oblio me je hladan znoj. Pritiskalo me je na grudima i disao sam otežano. Vid mi se suzio i video sam samo crno – njega!
Kako potpis odmah pomislih. Ne znam ni o čemu je reč. Gde je roba, o čemu se ovde radi?! Da li sam predmet ove razmene ja? Sa kim sam se ja ovo našao? Da li prodajem sopstvenu dušu?
Misli su mi letele kroz glavu i svakom narednom bivao sam sve očajniji. Noge su mi se odsekle i nisam bio u stanju ni da pobegnem od ove utvare. Osećao sam da će srce da mi pukne i krv moja da oboji ove tamne predele. Pomalo me je to i tešilo. Ako bi se tako nešto i desilo video bih bar na tren neku boju, ne bi sve bilo ovako mračno i strašno.
Odjednom sam presekao.
Potpisaću papir pa šta bude. Više mi ta solucija nije izgledala toliko strašno. Ne može biti gore od ove situacije.
Zgrabih mu papir iz ruku i taman krenuvši da stavljam inicijale čuo sam ga.
– Oprostite. – prekinu me. – Oprostite stvarno, ali pre nego li bude zvanično moram da proverim. …Ovaj, spremili ste dogovoren iznos?
Osetih da mu je pomalo neprijatno. Bilo bi i meni da se nisam pripremio. Sad je sve dobijalo smisao.
– Naravno. – oraspoloženo odgovorih stavljajući ruku u džep i vadivši platnenu vrećicu. – Baš kao što smo se dogovorili.
Pružih mu je i slušajući ga kako broji potpisao sam papire. Uzeo je jedan primerak a original dao meni.
Potom iznenada izvukao je odnekud teleskop. Zaprepastila me je veličina sprave za posmatranje svemira. Bila je bar duplo veća od mene a on je sa lakoćom držao jednom rukom i upirao je u određen deo kosmosa.
– Onda, želite li da vidite šta ste kupili za dvadeset klikera? – upitao me je. Osetio sam da u sebi likuje upravo obavljenu prodaju.
Gledao sam neki deo kosmosa nemajući pojma šta gledam kad sam začuo njegovo pojašnjenje.
– Gospodine, to što gledate je sazvežđe Lira. Vrlo mlado i, usudio bih se reći, perspektivno. Za njegovu najveću zvezdu Vegu se očekuje da postane nova Severnjača, zbog kretanja Zemlje u prostoru.
Načinivši malu pauzu nastavio je kao da se tek sad setio. – Takođe tu su i zvezde Agape i Satori, koje se svojom lepotom i umiljatošću posebno izdvajaju.
Ćutajući promatrao sam svoje sopstevno sazvežđe. Osetio sam da sam zinuo do neprimerenih granica ali me nije bilo briga.
Imam sopstevno sazvežđe! I to sve za dvadeset klikera!
Potom sam začuo trgovca opet.
– Još nešto gospodine ako smem. Preporučio bih Vam da krenete što pre, jer u ovo doba godine zvezde su posebno razigrane a od nekolicine mesečeva, ne zna se koji je nasmejaniji.

_____________________________________

Višespratnica

Bio sam ovde juče, nije bilo ovako. Kada ste to uspeli da sagradite? – bile su moje prve reči kada sam otkrio da je komšija u svom dvorištu digao višespratnicu u obliku ćiriličnog slova „P“. Visoka narandžasta zgrada još uvek bez fasade bila je opasana skelama. Završavali su krov i to je u meni budilo još veću ljutnju što ja tek sada saznajem za ovaj poduhvat.
Sreo sam komšiju, drugara iz detinjstva, koji je po svemu sudeći bio investitor projekta. Želeo sam da dobijem odgovore od njega zašto nisam obavešten o izgradnji i zašto nisam unajmljen. Shvatao sam da ja nisam arhitekta niti da više nismo toliko bliski ali to nije umanjivalo moj bes ovim činom meni iza leđa.
Kada me je smirio i urazumio usledio je još veći šok kad je pred mene stupila osoba koja je izabrana za arhitektu. Bio je to klinac, bar kada sam ga poslednji put video bio je, sa kojim tokom života skoro da nisam ni imao kontakta. Svega par viđanja i od nedavno smo zajedno u Fantasy Premier League (Takmičenje u kom navijači biraju stvarne fudbalere i na osnovu njihovog učinka dobijaju bodove i rangiraju se.), stavljeni u istu grupu preko zajedničkog poznanika. Zaprepastio sam se kada sam ga video. Zaprepašćenje je bilo utoliko više jer je on u već spomenutom takmičenju poslednjeplasirani a ja prvi.
Ništa nije imalo smisla, zašto je on izabran a ne ja, kakve veze ima takmičenje navijača sa izgradnjom zgrade a ponajviše nije imalo smisla kada mi je „arhitekta“ prišao i u neku ruku naredio da, posle svečanog otvaranja zgrade dođem i pokupim neoštećene smeđe kaiševe gostiju.
Sutradan već, zbunjen i u neverici našao sam se kako ispunjavam svoj nimalo prost zadatak, jer kako odrediti stepen oštećenja kaiševa?

Aleksandra Šojić: ZEMLJA SNOVA / CIGARETE SA UKUSOM TREŠANJA

Zemlja SNOVA

Vasiona.

Zemlja.
Nebo.

                                         Zelene
mrlje.                             Drvo.
List.                                                                Žile.

                                                   Moj svet.

On.
Ja.

Svet u kom živim se promenio, nestao je život, rodio se strah, jer u njemu smo samo On i ja. On, vladar podzemnog sveta i ja, gospodarica ovog ništavila. Prvo sam bila njegov ljubimac, pa radna snaga, žena, a sad sam gospodarica. Drži me dalje od očiju javnosti, u okovima, jer niko ne sme da me vidi, da zna da postojim i živim. On je gospodar košmara a ja gopodarica lepih snova. Drži me u prostoriji koja ima miris šećerne vune, jer drugačije i ne može. Pokušao je da me smesti u njegovu palatu, da mi stavi glavu u krilo, i da me natera da ga milujem kao one devojke zmaja u bajkama.
Ali ne mogu, gadi mi se, padam u nesvest od mirisa koji se oseća na trulež, na raspadanje tela, na smrt.

Ne mogu da mu oprostim što me je uvukao u košmar, što me odveo sa sobom i što su moje telo sledećeg dana na podu pronašli roditelji.
Zgrčeno. Modro. Hladno. Mrtvo.
Ne mogu da mu oprostim što mi brani da uđem u snove svoje sestre, brata, ne mogu da mu oprostim što mi na trenutke dozvoli da se ponadam da me čuju, a onda jednim pokretom ruke učini da nastane zaborav, da sve ono što sam im ispričala nestane.
Gleda me i uživa u mojim bezuspešnim pokušajima. Pušta me da se borim kao riba na suvom, opet me vrati u vodu da ostanem u igri, pa me iznova i iznova pušta da se koprcam.

Pitam se samo kad ću biti odbačena, kad će me zameniti za nekog drugog roba, i da li će taj drugi rob uspeti da se izbori sa njim.

Čula sam priču od VETRA da je kraljevstvom vladao SAN, da je oženio VREME i da su imali sina KOŠMARA. Košmar je napredovao i rastao. Sve više se odvajao od želje roditelja da nastavi njihovu vladavinu kojom su ljudi sve vreme bili sluge snovima.
Košmar je iz dana u dan sve više žudeo da se ostvari u ulozi vladara i da ima moć u svojim rukama. Zaslepljen tom željom, ubija oca koji u poslednjem trenutku svog života uspeva da baci kletvu koja će biti na snazi sve dok Vreme i dalje postoji. Kletvu u kojoj se San vraća kroz reinkarnaciju u vidu različih bića i izdiže se kao Feniks iz pepela.

Sad mi je tek jasno ko sam ja, zašto sam ja San i zašto je ON, Košmar, ljut na mene. Ne znam koliko ću se zadržati u tom vanvremenskom prostoru, ali znam da se neću predati tako lako, i da neću posustati u borbi da dobro pobedi.

Verovatno će me neko zameniti, neko, neko sličan meni, onda kada Vreme prestane da mi daje Vetar u leđa.

______________________________________

CIGARETE SA UKUSOM TREŠANJA

Ulazim u sobu okrečenu u plavo. Sa desne strane nalazi se krevet na kom leži ON. Ovog puta nasmejan i zdrav sa gustom crnom kosom koja miriše na čičkovo ulje. Setih se da ga je često koristio dok mu nije opala kosa od hemoterapija. Obuzeo me osećaj nekog zadovoljstva i sreće jer znam koliko mu je bilo teško kada je izgubio kosu.

Gledam kraj kreveta, i ne vidim štake bez kojih, u poslednje vreme, nije mogao da se kreće. Pomislih u sebi: ,,Dobro je, ozdravio je!“

***

Počeo je da mi priča o ruštevima koje sada jede sa sestrom Anicom. Gledam ga začuđeno i pitam se zar nije Anica umrla kada je ima svega 5 meseci, i kako to da onda ona može da jede tešnje. Odjednom vadi cigaretu i pali, jasno osećam miris dima. Pogleda ka meni i reče: ,,Sale, reci babi da mi pošalje crveni LM po komšiji Drašku!“

Ne stigoh ni da ga upitam da li ga još uvek boli noga, a već čujem tatu kako viče mami: ,, Slađo, opet si zaboravila mast na uključenoj ringli. Jednog dana ćeš tako zapaliti kuću!“

7. ŽANROVI

U prvom delu našeg Kursa kreativnog pisanja proze bavili smo se mnogim pričama, stilovima, motivima i temama iz svestske književnosti, uključujući tu mit, fantastično, bajke i snove. Ceo prethodni semestar posvetili smo kreativnom iščitavanju pisane reče, uviđajući koji su to diskursi (i na koje načine) bili aktuelni u velikoj povesti čitanja i pisanja. U finišu zimskog dela Kursa, bavićemo se tako poslednjim velikim diskursom u književnosti – ŽANROVIMA.

Popularnim žanrovima u književnosti neretko se posvećuju čitavi kursevi kreativnog pisanja, i to iz dobrih razloga. Svaki žanr predstavlja skup jasno postavljenih pripovednih pravila koja pisac mora ispoštovati kako bi stvorio delo koje se može okarakterisati kao naučna fantastika, ljubić, ili krimi roman. Na taj naćin, žanrovi pred prozne pisce postavljaju ograničenja slična onima na koja nailaze pesnici pri pisanju vezanog stiha. Kao i u slučaju soneta ili deseterca, upravo se u takvoj poetici ograničavanja krije lepota i književna vrednost žanrova – baš kao u slučaju rime i metrike, i žanrovi pred vas postavljaju ograde čije vas prevazilaženje, odnosno ispunjavanje, primorava na traženje alternativnih kreativnih rešenja. Nije stoga slučajno što su mnogi veliki pisci poput Pekića, Dostojevskog, Eka ili Borhesa voleli da eksperimentišu sa žanrovskom književnošću, stvarajući pritom vrhunska književna dela!

Shodno  tome, u ovom zadatku ćete napisati priču u jednom od sledećih žanrova po izboru: krimi priča, horor, naučna fantastika, erotika/pornografija, vestern. Kao što vam uvek napominjemo, i ovoga puta ćete imati slobodu da temi priđete na koji god način želite, ali uz malu napomenu. Čak iako se odlučite da pravite dekonstrukciju ili ironijsku predstavu nekog od ponuđenih žanrova, imajte u vidu da morate dobro poznavati osobine nekog žanra da biste ga uspešno parodirali ili razrušili! Cilj nam je da u ovom zadatku osetite kako se i popularni žanrovi, koje obično povezujemo sa trivijalnom književnošću, mogu iskoristiti kao građa za delo visokog umetničkog dometa. Zato nam je važno da dubinski – ali pre svega kreativno! – se upoznate se osobenostima žanra koji ste odabrali kao predložak priče. Tek kada se na taj način upoznate sa jednim književnim diskursom, videćete koje sve mogućnosti leže u ostvarivanju ili prevazilaženju njegovih ograničenja. Podsetimo se: nema stilova, tema, motiva ili ideja koje su trivijalne same po sebi. Postoje samo trivijalne obrade pomenutih stilova, tema, motiva itd!

Prilikom pisanja vaše priče imaćete i drugi zadatak. On će od vas zahtevati da priču napišete uz pomoć „netekstualnih“, odnosno multimedijalnih elemenata: slika, ilustracija, fotografija, linkova, audio i video snimaka. U narednom semestru ćemo više pažnje posvetiti neobičnijim proznim postupcima, u šta će često spadati različiti eksperimenti na fonu oblika književnog dela; zato ćemo ovaj zadatak iskoristiti kako biste polako razvili svest o veštoj upotrebi multimedijalnih elemenata kao organskih delova nekog književnog teksta. Pokuštajte da slike, fotografije itd. Iskoristite ne samo kao propratnu ilustraciju događaja u vašoj priči, već kao integralni deo priče – u motivskom, narativnom ili tematskom smislu. Vaše ilustracije mogu predstavljati sliku podsvesnih misli vašeg glavnog junaka; vizije mesta ili događaja o kojima se u tekstu ne govori direktno; alternativne ili simboličke predstave događaja opisanih u tekstu; aluzije i metafore, itd.
Ne postoji ograničenje broja multimedijalnih elemenata koje možete iskoristiti u priči, kao i načina njihove upotrebe. Priče možete napisati uz pomoć samo jedne slike/fotografije/linka, a možete napisati mini-stripove u potpunosti lišene teksta.

NAPOMENE
– U podnaslov priče morate staviti ime žanra koji ste iskoristili.
– Ukoliko želite dodatni izazov, vaša priča može predstavljati mešavinu dva ili više ponuđenih žanrova (horor + vestern; pornografija + naučna fantastika…). Takođe, priča može biti mešavina ponuđenih žanrova i nekih drugih diskursa koje nismo spomenuli (komedija + krimi triler; istorija + pornografija…).
– Ukoliko imate poteškoća sa pronalaženjem „prave“ slike, ilustracije ili fotografije za vašu priču, preporučujemo posetu nekom od sledećih sajtova:

https://www.pinterest.com/
http://visualmelt.com/
https://twitter.com/bookimages
https://twitter.com/stilphase
https://twitter.com/archillect

***

Rok za slanje radova je petak 17. februar. Prvi čas u letnjem semestru održaće se 21. februara. Ukoliko imate bilo kakvih pitanja u vezi sa novim zadatkom, postavite ih putem mejla.

Srećno pisanje!

Milica Teslić: MAS / 07:00

МАС

Бар код при додиру светли зелено, а можда и црвено, ваљда оних стопедесет динара није узалуд бачено. Замислите, стопедесет динара за дозволу да стојим иза шипки где они старосееоци немају потребу да стоје. Носим већ трећу торбу, или пету, нисам сигуран, можда сам и изгубио коју успут. Надам се да није она са прљавим вешом, јер то ипак неко треба да опере. Донећу у повратку торбу са месом, али истопиће се, јануар је, а тада сија сунце. У јуну то је већ друга прича, да, сасвим друга прича. Купио сам карту али не видим јасно за где, нема везе, ући ћу у овај аутобус. Перон шест или девет, видећу где има мање људи. Пише на шофершајбни : Кикинда. Молим ? Зар нисам кренуо за Вршац ? Мора да је грешка. Улазим да питам возача али га нема, кажу ставља торбе. Ма како торбе, ја сам своју већ оставио на перону шест. Или не. Да, да поред мене и даље стоји плава торба са ручкама у којој је месо. Тражим своје седиште, нисам ни сигуран који је број, али мора бити до прозора, да, свакако, само до прозора. Поред мене седа онижи, дебељушкасти тип и вади Политику, чита је наравно од краја. Испред мене дерња се неко дете, чудно, каже да је већ трећи разред основне школе, мислио сам да престају да се њаре пре забавишта. Он сигурно није ишао у забавиште. Његовa мајка говори да зна три језика, али колико ја видим ни овај матерњи није још савладао. Спуштам поглед и увиђам да сам у кућним папучама, пуфнастим, ружичастим, са гуменим ђоном. Молим ? Па то је немогуће ! Могао бих се заклети да сам кренуо у јапанкама. Да, јануар је. Али топао јануар, рекао сам вам већ, јун је већ дуга прича. Већ се смркнуло, чудно. Аутобус је требао да крене у десет до два, дакле десет минута до четрнаест часова, по средњеевропском времену. Она жена у бордо костиму поред мог седишта ми говори да ипак идемо по пекиншком времену. Тако сам и мислио, тако сам и мислио. Ох, морам јавити теткиној сестричини да сам већ стигао. Или можда нисам ни кренуо ? Отварам брижљиво запакован у алуминијумску фолију сендвич са сланином, не сећам се да сам га ја овако упаковао. Испод алуминијума стоји парче реформ торте. Возач покреће машину, или је то носач пртљага, нисам сигуран. Имам осећај као да се поред прозора види једно авионско крило. Ах не, то су само заборавили да затворе врата од бокса за пртљаг. Чини ми се да видим своју сиву торбу како остаје на перону где је било мање гужве, не, погрешио сам, плава торба је идаље поред мене на седишту где је једна госпођа са цегером. Јуримо кроз војвођанске пределе, у једном моменту претиче нас бицикл. Уф, како је тек он брз ! На обронцима планина види се снег, и по која срна. Пре само часак кроз мој прозор виделе су се њиве кукуруза спремног за брање, и виногради пуни зрелог црног грожђа. На шибер се изгледа насадила једна рода на једној нози и заклапа и отклапа свој кљун у ритму неког Бетовена или Баха, а можда и неког кола, нисам сигуран. Возач стиска писак, стигли смо. Само, познат ми је овај перон. Да, видим своју сиву торбу на перону где је било мање гужве. Питам господина до себе колико има сати, каже осам часова по њујоршком времену. Полако излазим у својим наранџастим гуменим чизмама. Па, ипак је овде Панонско море. Штета што нисам понео купаћи.

___________________________________________________________________________________________

07:00

Non mi ricordo.
Јас не се сеќавам.
I don’t remember.
Ne spomnim se.
Я не помнЮ.
Je ne me souviens pas.
No recuerdo.

Dragana Bogojevac: NLO

Previše brojeva u glavi, nisam umoran samo sam željan akcije. Ulazim u lift i spuštam se dva nivoa ispod zemlje. Obilazim zaposlene po poslednji put za danas, bilo bi valjano zaspati koji sat. Fali mi sna. Radmo dugo na ovom projektu. Uspešno smo izveli eksperimentalno lansiranje prvog motora naše poznate rakete Sauromati naslednice Diabolus-a. Ulazim u salu 111 zatičem Viktora koji pravi šeme ajde na brzinu Jurij koliko je 2483×8721.. 21654243 Viktore. To je moja vrlina il mana, matematičke operacije rešavam za nekoliko sekundi. Radim već 23 god. kao stručnjak za rakete, sad mi je 46, kako bi dobro zvučala jedna kancelarija sa natpisom general – major, sad već u penziji, Jurij Sokolov, samo trebalo je i ovo „dete“ izvesti na put. To bi trebalo da se desi 2021.god. Od ove „bebice“ nema zaštite i nikakva protivraketna odbrana ne može je primetiti. Danas ostao do 23, sutra startujem od 06:00 h. Za ženu i decu nisam imao vremena, novac je zamenio ljubav koju su iziskivali od mene, nisu se bunili, a meni je samo stalo do mojih patenata, stvaranja i nauke. Svake godine u martu mesecu, skupi se društvo i zajedno sa svojim pratnjama provedemo jedan lep dan u gradu Magadan-u, koji se nalazi na zalivu Nigajevo Ohotskog mora. Proteklih godina sa mnom je išla fizičarka Olga Vasiljev, noćas ću predložiti svojoj ženi da krene sa nama. Od umora sam zaspao.

Probula me je fiziološka potreba. Bio sam gladan. Frižider pun, ja uzimam čokoladnu tortu i jedem. Vratio sam se, ali nikako nisam mogao zaspati. Letele su mi brojke, brojke, glava, brojke ali kakva je ono glava bila?

Čupava sa ogromnim očima, pratio sam je, njen vrat okretao se velikom brzinom, zašto to radi? Pokušava da me zasmeje, uspava? To je bila sova, odavno jasniju sliku, bez naočara, nisam video. Gledala je prvo u mene, njene oči su me posmatrale, ne sećam se ali kao da je pravila grimase, jeste, toliko se sećam. Menjao sam facu, mimikom pokušavao da je uplašim ali ona ne jebe živu silu. Zaspah, valjda. Osvanuo je prvi u mesecu, to znači da danas nema posla, odlazimo na izlez u Magadan. Iz Sokola nam je trebalo 46 min. udaljeni smo 50km od Magadan-a. Žena ko i obično samo gundja, što je ne vodim na „fešn“ žurke, zašto je zovem samo kad se u „selendre“ neke ide..Nikako da stane sa pričom. Odjednom svetlost, svetlost sa svih strana, kočim naglo, čujem zadnje gume i zamišljam dim i trag od kočenja.

Juriiiiiiiij, poginućemo.

Pada, sve bliže, rupa se približava, siva je, ipak ne, crna ogromna rupa. Okreće se kao tornado na nebu, pravi talase i ono čega se sećam bila je slika nacrtanog puža na nebu.

Sad sam mogla biti u đakuziju ili na manikiru a ja ovde gubim zi…želim nazad, ti si lud, ne nastavljamo put.. Stišaj se, naravno da nastavljamo dalje.

Dvadeset minuta je sijala svetlost, kao iskusan naučnik znao sam da ovo nisu ni nepogode vremenske, ni komete, ni zvezde… sve mi je ličilo na nepostojeći NLO.

Nazvao sam odeljenje 237, stručnjake za satelite. Je l’ ste videli ljudi ovo na nebu? Dimitri Petrovič davao je analizu, slušao sam.. Čudno Jurij, šta god da je, menjalo je poziciju na nebu za tri ili četiri stepena, za tri ili četiri sekunde. Proverio sam nekoliko puta, ne postoje sateliti koji to mogu. Svemirake stanice nisu tuda prolazile i ne mogu se kretati tako brzo i nema drugog objašnjenja nego da je to bilo to.

Aha i ti misliš da je ono? Da, da Jurij.

Čim smo stigli do Magadan-a sišao sam do jezera, uzeo udobnu stolicu i posmatrao. Vratilo se, ponovo, zabavljalo me, dokle god sam mogao posmatrati i onda sam se pridružio na večeri u vikendici. Bilo je zanimljivo, veoma, jer bi propalo na nebu a onda bi se zavrtelo nazad, zatim bi promenilo poziciju, napravio krug pa se vratilo, i to brzinom koja je astronomska brzina.

Izgledalo je baš kao zvezda.

Spustio sam se do jezera, ponovo. Seo, zapalio cigaru i osluškivao vodu. Šta su hteli? Zašto su sad došli? Od čega nas spašavaju? Osetio sam ruku na svom ramenu.

Mi vas posećujemo već hiljadama godina, i to baš iz Rusije ka Evropi idemo. Istraživanje traje tri godine. Zabrinuti smo u vezi atomske bombe, nuklearnog oružja, vaše sauromati „bebe“ i činjenice da je možete ponovo upotrebiti. Jurij, celi svemir je jedinstvo i to utiče ne samo na vas nego i na druga bića u svemiru. Niste sami, to valjda znaš. Mi se jako bojimo da bi vi mogli biti dovoljno glupi da počnete ponovo da koristite ove igračke.

Mi smo došli u miru, i tako ćemo i otići.

Odakle ste?

Mi dolazimo iz vašeg zvezdanog sistema. Neki su na planeti Andromedija, jedan od meseca Saturna, neki na Veneri a neki na Marsu.

Znao sam da postojite! Ima li na crvenoj planeti života?

Postoji i postojaće inteligentni oblici života na Marsu.

Imamo federaciju. Imamo pravila. Ne mešamo se u vaše poslove osim ako nismo pozvani. Mi prihvatamo da je ovo vaša planeta i imate prava da upravljate njome, ali mi smo veoma zabrinuti. Vi niste dobri domaćini vašoj planeti. Vi sečete šume, zagađujete vaše reke i jezera, bacate otpad u okeane i radite sve one stvari koje dobri domaćini svojih kuća ne bi trebalo da rade. Nama se to ne sviđa i vrlo smo jasni u vezi toga. Odnosno, mi vama dajemo upozorenje. Teleportacijom odvodićemo ljude na razgovor, ukazati na njihovo uništavanje planete i reći im da će se nešto vrlo loše dogoditi zemlji ako se ne opamete i ne promene. Jurij previše vremena provodite u medjusobnim borbama, trošite previše novca na vojsku, na oružje, rakete … a nedovoljno na hranjenje gladnih i brigu o beskućnicima i bolesnima, zagađujete vodu i vazduh, igraš se tim egzotičnim hemikalijama, termonuklearnim atomskim oružjem, Jurij, to ima razarajuće efekte.

Mi želimo raditi sa vama, naučiti vas boljim

načinima ali samo vašim pristankom. Samo nam verujte. Mnoge stvari naučili ste od nas; mnoge stvari koristite, dobili ste od nas – led svetla, mikro-čipove, neprobojne prsluke, i dobićete još više na poljima medicine i agrokulture.

Samo priđite tome u miru. Radimo zajedno.

Naši životi više neće biti isti. Naša budućnost kao rase i svih rasa na svetu je potencijalno pod rizikom, ako ne shvatimo šta se dešava i ako ne pokušamo da napravimo smisleniji život za sve nas, neko će to uraditi umesto nas. Tad više nećemo biti bitni, prestaćemo biti faktor. Ponekad roditelji kažu svojoj deci „ovo bi trebalo da uradiš“ ali to ne znači da će deca to i uraditi.. Imamo izbore. Napravili smo previše pogrešnih izbora i nedovoljno ispravnih, moramo tražiti prioritete i prestati trošiti vreme i napor na oružja, da se međusobno ubijamo i dominiramo jedni na drugima, već da pomognemo jedni drugima da bismo imali bolji život i pravednije društvo, ujedinimo se i krenimo u ispravnom smeru.

Ustao sam iz kreveta mahnuo rukom opet ništa, sova se nije ni mrdnula. Izletim, otvorim prozor i viknem šic, šic. Raširila krila, ja se sakrih iza svilenih zavesa, provirih, ona više nije bila tu.

Otkucalo je na digitalnom satu 5 i 45, uskoro će 06:00h, Jurij, kasniš na posao.

Бранислав Чурчов: БРАДЊЕ ВЕЧЕ / НЕСПОРАЗУМ

БРАДЊЕ ВЕЧЕ

Цок-цок! − Одјекнуо је ударац војних чизама о коловоз Алексине улице, на који је искорачио из аутобуса. Нико га није чекао на станици. Кисели мирис димног облака обујмио га је и стегнуо у чврст загрљај, упијајући му се у црну вијетнамку: „Добро дошао!“ − а одмах затим нагло попустио као одсечен, под оштром навалом кошаве. Наносећи кишу сувог снежног праха по њему и продувавши се кроз памучну тканину његове црне јакне, уткала је у њу дах свежине карпатских шума. Покушала је у неколико наврата, изненадним навалама са разних страна, да прочешља и кроз његову густу, црну браду. Али брада је остала суверена. Не могући да је савлада, кошава јој се потчинила! Само није било очевидаца да сведоче о несвакидашњем призору. Црни човек стајао је стамен и посматрао пусту улицу, док је припитомљена кошава поигравала око њега, а онда, винувши се високо, рашчистила облачиће са неба, кад је нагло подигао поглед ширећи га ка звездама да их загрли, и дубоко удахнуо − дух Баната…

Разнобојна светлост разливала се над звоником Богородичине цркве. Грували су пуцњи ватрометних ракета из порте и одјекивали Алексином улицом. Црни човек стајао је пред оградом од кованог гвожђа и мирног лица, непомичан, у неверици посматрао ритуално паљење бадњака испред цркве, по неком чудном, новом обичају, помешаним са старим обичајима, прошлогодишњим и претпрошлогодишњим (и новогодишњим?).

Ушао је онда кроз капију прекрстивши се, склањајући се у страну да пропусти збијени одред баба зачуђено загледаних у њега. Гледале су га једнако забезекнуто и увређено, и крстиле се. Прекрстио се и он на њих, честитајући им Бадње вече. Како је прилазио великој ватри, његова милитантна појава лако је привукла пажњу целог скупа. На тренутак је престао весели жамор, кад су сви погледали ка њему. Тренутак чудне тишине прекинуо је пуцањ ватрометне ракете, и покренуо људе полако у нови жамор, међусобно сашаптавање о брадатом човеку. Његова необична и страна појава пореметила је обичајно празнично расположење скупа. Однекуд се прочуло да је црни човек дошао из Сирије, неко је поменуо да се вратио из Украјине, или се тек доселио у Подвршанску… То последње мишљење је најзад преовладало кад је вино преузело, и брзо су га сви прихватили као свог међу својима. Неко му је уручио бадњак и бусен сламе и погурао га ка ватри. Прихватио је да учествује, и сачекао је мирно да дође на ред и одрекне се свог паганства. Баш кад му се указала прилика, закорачио је и изручио свежањ у пламен, и замало се сав осмудио нагнувши се ка напред губећи равнотежу кад га је неко гурнуо с леђа! Једва је спасио браду! Удаљио се мало од гужве, још запрепашћен, и гледао како неки људи одлучно својим бадњаком хране гладну ватру, а неки га само опрље и хитро спакују да однесу кућама.

Нека ситна деца окупила су се око црног човека и почела да се задевају, певајући: Кол’ко, кол’ко варница, тол’ко, тол’ко брадица! − и сипајући у догоревајућу ватру сламке и наоколо попадало лишће бадњака, пружајући и њему ко је шта покупио, да им се придружи у игри. Развеселила га је њихова дечја радост, и придружио им се, кад је приметио једну онижу прилику у мантији како му прилази тетурајући се.

Срећно Брадње вече, браде! … Бадње! … Брате! Одакле си ти? Нисам те раније виђао?, плахо му се обратио свештеник, разрогачених очију загледајући његову браду и пружајући му своју руку на целив.

Такође! Како ме не препознајете, оче? Ја сам одавде, из Радакове мале!, одговорам пошто сам променио перспективу у тело црног човека да бих га приповедањем у првом лицу лакше одбранио од ненаданог насртаја попа сумњивог идентитета и прихватио да се рукујем мушки, на шта се свештеник мало тргнуо и повукао руку к себи.

Зашто онда не долазиш у ову цркву?, покушао је поп да поврати ауторитет.

Студирам ван града.

Аха! У Новом Браду или у Беобраду?, упитао је заплићући изненађен присуством академске личности у својој парохији.

У Новоме Браду, одговорио сам мирно.

Како то да ја не знам за тебе? Из које породице си?

То је мој син!, проломио се глас иза попових леђа.

О, брате Горане!, пренуо се поп. Откуд толики син?! Толика брада?! ТO је мали Брадислав?!, ишчуђавао се поп.

Откуд ти?! Ниси оставио и овај факултет и побегао у манастир?, стиснуо ми је отац руку, не обраћајући више пажњу на попа.

Дошао сам да проведем Божић међу својима!, изговорио сам благо загрливши оца.

На шта то личиш? Зашто си тако забрадио?, питао је озбиљно отац.

Ми смо исто годиште, а моја су дечица мала… Толика брада!, чудио се за себе збуњени поп.

О, попе! Како си?! Не виђам те нешто у кафани у последње време? Да ниси болестан?, пришао је Радак и потапшао га по рамену. Школарац! Каква ти је то брадурина, јеси читав! Што не долазиш кући! Како школа! У, што су ти добре те чизме! Кад ћу ја то да наследим?, испуцао је Радак питања ка црном момку и не чекавши (али очекујући) одговор, повукао све ка казанима с куваним вином и ракијом, док је свештеник искористио прилику да испари из његовог загрљаја. Момак! Види што си се смрз’о! Дај мало да те одменим, иди тамо поред ватре да се грејеш! Не брини за вино и ракију, није вам баш нешто, не могу да се напијем!, преузео је кутлачу и почео да сипа вино у своју чашу.

Радаче, налиј и мени!, замолио сам га.

Чекај, мали! Бог је прво себи створио браду!, одвратио је Радак.

Бог је себи прво створио браду!, браним се.

Ти то нешто на мој рачун? Немој ту да ми филозофираш! Нема да добијеш вино!

Ни теби неће да порасте брада ма и да све то сам попијеш!

Охохо, Ћиро, што ти се избезобразио овај мали! Нека, нека, повукао је на мене…

Мани ту супару, колико си већ попио! Треба да нам сечеш прасе, све ћеш прсте да отфикариш!, добацио му је Горан.

Прасе-прасенце! Не брини ништа, Ћиро, кад је прасе у питању, ја добар са њим! Знаш како оно мене слуша све што му кажем! Само се намешта како треба да се сече!

Пусти човеку ту супару, идемо одма’ док је вруће! Бане, отми му то из руке!

Не треба, не треба! Знам ја шта је доста! Ја сам озбиљан човек, породичан! Идемо! Нећемо да прасе чека!

Комшија! Како то идеш у тим незграпним цокулама, шта ти треба да ломиш и мрзнеш ноге! Дођи у понедељак до мене да ти оправимо једне господске!, зауставио ме комшија Алекса Николић, обућар вршачки.

Ах, господине Алекса! Добро је да сам успео да Вас пронађем у овом метежу! Изволите нацрт за иконе које ћемо даривати за прославу 250-е годишњице од подизања ове велелепне задужбине Ваше!, прилази узбуђено Никола Нешковић пружајући свежањ папира.

Господине Никола, како је одлично што Вас сад видим! Да ли бисте ми посудили Ваш примерак Стематографије? Не бих да звучим користољубиво, али требало би да пишем рад…

Поклонићу Вам ја свој и драге воље бих Вам помогао својим знањем и искуством!, понудио се владика Јован Георгијевић прилазећи нам. Само пожурите и крените одмах за мном! Не могу да слушам шта онај поп беседи! Брада ми се диже кад га чујем како лупета! Боже ме сачувај!

____________________________________________________________________________________________

Неспоразум

„Да нас возиш, ми смо те чекали да нас возиш у школу!“, вичемо узбуђено Кристина и ја. Први и трећи разред. „Тек сам ушао у кућу, и морам да ручам. Идите пешке, имате ноге!“, држи се свог обрасца отац. „Али, почиње за петнаест минута! Нећемо стићи!“, вапимо. „Баш ме брига! Што нисте кренули на време.“ „Какав си ти то отац! Треба да будеш срећан што имаш паметну и добру децу што хоће да иду у школу! Ајде, обувајте се, деда ће да вас вози!“ Умереном вожњом познатим улицама стижемо пред школу, деда паркира свог белог голфа, брзо излазимо из кола и улазимо у школско двориште пуно ђака између две смене, окрећемо се и кроз металну ограду машемо деди и он насмејан одмахује нама. Гурам се, журим да пронађем своје другове, стајем са њима у круг, има још неколико минута до часа. Тренутак касније Влада ме повлачи за раме и уплашено говори: „Бане, твој деда…“ У шоку полазим за њим до ограде од плетене жице коју је савио предњи браник белог голфа, кроз ограду угледам непомичну дедину главу на волану, рамена му су трзају. Гурам се да изађем из дворишта, чини ми се да никад нећу стићи до њега. Испред школе возило је окружила гомила ђака. Поново се гурам кроз њих. Видим једног кракатог циганина из виших разреда како отвара врата и граби бокс цигарета из кола, а онда претреса џепове… „Пусти га! Пусти га! То је мој деда! Пусти га! Мој деда! Мој деда!“, вичем, и гурам га, и плачем, и вриштим, и не могу да га померим, а он ме гурне једном руком па паднем. Гневан поново насрћем на њега и плачем и вичем и ударам га и он мене удара и разбија ми нос. Нико из гомиле да приђе да ми помогне да склоним тог циганина док није сам отишао својим друговима насмејан, ваљда срећан хвалећи се својим пленом. Онда сам могао да приђем вратима и видим деду. Глава му је на волану, руке опуштено висе поред тела. Исправљам га на седиште и дозивам, и плачем. Очи су му преврнуте а капци као да мало трепере… Можда је још жив! „Помозите ми! Помозите!“, окрећем се ка гомили која зури у мене и нико се не миче. Онај циганин се и даље смеје. Дође ми да га пребијем, али знам да то не могу. Узимам кључеве из браве са собом и закључавам кола. Кроз гужву не могу. Трчим на главни улаз. Обезбеђење ме задржава: „Мали, где ћеш! Ово је улаз за наставнике! Иди иза!“ „Пустите ме, деда ми је у колима иза! Није му добро! Морам да зовем помоћ! Пустите ме!“, отргнем се и улазим у ходник. Улазим у задимљену кућицу за спремачице и запомажем: „Зовите хитну помоћ, зовите полицију! Деда ми је ударио у ограду! Није му добро! Зовите хитну помоћ!“ − „А да ти нас мало не зезаш, а? Где ти је деда ударио? Шта би било да тако зовемо кад свако дете…“ − „Зовите, молим вас! Мој деда је иза школе, у колима… Ево, код мене су кључеви! Молим вас, помозите ми!“ − „А шта ако си ти те кључеве украо…“ − „Нисам украо! Нисам украо! То су наша кола! Молим вас, помозите ми… Зашто ми не верујете?! Зашто се сви смејете!!!“, стојим већ у неверици са осећајем да постојим у неком свету паралелном оном у ком ме нико не разуме, сâм, у том заустављеном тренутку, сâм, али одједном смирен кад ми неко невидљив стави руку на раме као знак да ме неко, ипак, разуме… У мени − мир. И плачем.

Зорица Станојевић: САТ / РУКАВИЦЕ

САТ

Амазонска прашума. Дрвеће. Тропске кишне шуме. Дивљаци и гдин Рос. Магла покрива хоризонт, чује се песма дивљака, играју свој плес. Гдин Рос се нашао одједном усред њиховог круга. Лица су им велика, изобличена, прекривена разним бојама. Гдин Рос осећа страх. Покушава да се издигне изнад свих њих, вади крила из свог десног џепа. Један од дивљака их је узео и ставио у своја уста, лагано их жваће… и жваће…и жваће. Гдин Рос помисли да све ово предуго траје. Усред плеса одзвањају неартикулисани крикови, најсличнији су неким крицима хијене.

Из дрвета силази бели човек, налик на гдин Роса. Гдин Рос помислио је да му долази спас. Међутим, бели човек забада му копље на леву страну груди и врти шиљак копља дубоко. Гдин Рос осећа као неке убоде иглом. Врх копља полако стиже до његовог срца. Бели човек на крају вади нож, пошто је претходно извадио копље из гдин Росовог тела. Врх копља је крвав и крв се полако цеди са њега. Ножем оцртава кружну линију око позиције гдин Росовог срца. Оцртава се крвава линија. Потом, бели човек оштрим и одлучним потезима ножа поново прелази преко оцртане линије и залази све дубље и дубље…

Огромна маска дивљака нагнула се над гдин Росовим лицем. Са десне стране стајао је бели човек држећи у руци срце гдин Роса. Гдин Рос се трже и поче да проверава да ли је жив… Осећа да дише…Пита се… како је жив… без срца…Почео је да помера своје руке. Једна рука спустила се на тло. Гдин Рос осетио је да га је нешто ујело. Било је то дете са змијским зубима.

Гдин Рос почео је очајнички да виче, да захтева назад своје срце. Следеће што је видео било је сецкање његовог срца на комадиће. Бели човек је стрпљиво сецкао и солио, а затим хранио дете са змијским зубима.

Гдин Рос је схватио да се налази прислоњен уз неко огромно дрво са кога су висиле црне, спирално увијене виљушке. Узео је једну виљушку и схватио да она привлачи предмете попут магнета. Сетио се да има џепни сат у својој ногавици. Привукао га је виљушком и отворио зубима. Сат је одједном почео да говори: Имаш право на једну жељу. Пожели шта хоћеш. Гдин Рос је пожелео да му поново израсту крила. Тако је полетео и винуо се изнад Амазона. Овога пута било је то без сопственог срца.

________________________________________________________________________________________

РУКАВИЦЕ

Налазим се у дневној соби и спремам се на неки пут. Снег је страшно завејао, а и даље пада. Кућа је пуна мојих познаника, али има и људи које први пут видим . Из гомиле се издваја непознати мушкарац и пружа ми своје беле, вунене рукавице. Уз то, говори следеће: Ево ти моје рукавице, да не назебеш. Ја узимам рукавице и одлазим у снег.

Милица Медић: "ТРЕБА ДА СЕ ПОМОГНЕ СВОЈИМА..." / МАРУШКА

„Треба да се помогне својима…“

Упала мишића и ја у кревету у раним вечерњим часовима. Смена тренера учинила је да истегнем мишић у леђима приликом истезања очију ка лепшем видику, чији објекат пажње нам тек сутра показује вежбе, а сад се препушта чарима траке за трчање иза нас. Жига ме ужасно, окрећем се двадесети пут тражећи бољи положај, али тешко га проналазим. Одједном, ево ме у теретани.

„Данас превише забушаваш“ – рече ми досадни кенгур клепећући нанулама, док сам узалуд проналазила начин да му објасним леви разлог моје повреде на раду. Нисам се жалила јуче док је повреда била тренутна, зашто би га то сада занимало?

„Јеси ли попила магнезијум?“ – упитао ме је, док сам бахато мотрила на највећи тег, не бих ли данас надмашила сопствени рекорд. Кренух да га подигнем, али осетих га превише лаганим. Окренух се ка огледалу, али свој лик опазих мутним. Учини ми се дефинитивно сумњивим одраз извајаности мојих трбушњака који се на моменте опажао насупрот мене, а на то се иза мене појави моја топ другарица у телу топ-другарице. Хеј, па ја сањам!

Схвативши то, кренух по неколико тегова да измирим рачуне са кенгурчићем. Гађала сам га где сам стизала, глава му се расипала на комаде. Смејала сам се као махнита, почевши да плашим саму себе. Ти мени да кажеш да узмем мањи тег, а да ли је овај довољно лаган за твоју главицу? Затим се окренух ка огледалу покушавши да се дозовем. Шта ми је са главом?

Црна рупа. У потрази за бољим положајем, прекинух моју садистичку производњу сновне реалности. Узалуд сам покушала да наставим са својим гадостима, гадости су убрзо шчепале мене.“Само се ти смеј, срећо, нећеш још дуго!“- говорио ми је јебено препознатљив глас који нисам могла да поистоветим ни са ким познатим.

– Шта хоћеш више од мене?!

Знам да сам рекла себи да ћу при нашем следећем сусрету остати мирна, да му нећу дозволити да ме сатре. Али не знам шта ми се десило. Његова силуета оковала ме је за кревет и више нисам могла да се померим. Отварам очи и назирем полицу за књиге. Знам да сам спавала преко десет сати, али узалуд је. Комирана, опуштам се да га питам још једном, онако у покушају људски, чиме сам заслужила његове посете. Одјекивало је његово хистерично смејање у просторији, далеко јаче и језивије од оног мог малопре. Како ти с другима, нека ти је дупло… Али, ово су моји снови! Отварам врата, покушавам да побегнем, али дочекује ме смрад плина који ме тера назад. „Где си кренула, срећо?“ Отварам прозоре, али квака се ломи. Узех даску од помоћног дела стола и кренух да разбијам прозор. Неко улази у собу. Видим му само ноге. „Дај ми руку“- рекао ми је добро познатим гласом који нисам толико дуго чула.

– Тата, ти си!

Ухватио ме и понео кроз неки простор у коме се ништа није распознавало, било је само мутно и одисало је неким тоном свечаности. Осећала сам се сигурном, само то знам. Хистерично смејање оног ниткова се удаљило, једино што је до мене допирало су његове речи упућене мени: „Никада те нећу оставити на миру, биће ноћи кад он неће моћи да дође да ти помогне!“

Убрзо, сав страх је прошао. Више нисам била свесна да сањам. Налазила сам се у свом дворишту, а тата је поправљао кров. Била сам толико срећна што га поново видим, и чудила сам се зашто је толико дуго био на путу. И он је био раздраган. Знам да је био сунчан дан, али њему сунце није сметало, а глава га није болела. Причао ми је нешто, али као и увек, слабо сам разумела. Као да је проговарао неким немим језиком, али утешним, обећавајућим. Одједном, рекао ми је сасвим јасно: “Зови стрину да ми помогне.“

– Зашто стрину тата, па могу ја да ти помогнем, не бојим се висине.
– Имаш ти још много послова да обавиш, ово ћемо нас двоје да решимо.
– Како хоћеш.

Не сећам се да сам позвала стрину, али одједном нашла се на крову с татом. Причали су немим језиком, оним којим тата обично проговара. Тата јој је прво објашњавао нешто док га је она зачуђено посматрала, и на крају обоје су нестали.

– Али кров, тата?!

Потрчала сам да видим да ли је променио део који се обрушио, и тамо је заиста све било ново. Одахнула сам, али поново сам осећала неку празнину у себи. Сигурно је отишао на неки пут, и вратиће се… Знам ја њега, увек је био авантуриста…

Чујем шкрипу врата од собе, мама улази сва пренеражена да ме буди. Бледа као крпа, забезекнуто ми је рекла: „Стрина… Стрина Ранка… Умрла је… Не знам како, одједном, имала је инфаркт…”

Искочила сам из кревета. Нисам више осећала жигање у леђима, нисам више осећала ништа. Није ми било ни тешко. „Морали су да поправе кров“, прогунђала сам за себе, док се мама није обазирала и даље немо стојећи.

– Идем код стрица, почеће да долазе људи, треба помоћи у кући – тргла се.
– Да, мама, треба да се помогне својима – рекла сам кроз једва обазрив смешак…

____________________________________________________________________________________________

Марушка

Након што смо попаковале остатак ствари у џакове, мати и ја, уморне од врућине и целодневног посла, истуширале смо се и биле спремне за одлазак на спавање. Признајем, никада ми се није свиђала идеја о томе да преспавам у тој соби која годинама стоји некоришћена, иако је памтим по једној предивној лутки која постоји на кревету од када знам са себе, и коју сам желела да поседујем од детињства, али сећам се, баба ми је никада није давала. Од када је деда умро, у тој соби више нико није спавао. А сада, како није било више намештаја у кући, морале смо негде да пребацимо сан.

„Овај кревет и ормане остављаш у кући?“ – питала сам маму, на шта ми је она потврдно одговорила.

– Да, шта ћу са њима. Оставићу им оне столове, столице, телевизију, толико могу, а знаш да тешко живе и да ће се обрадовати.

Било ми је драго јер сам већ видела Сарин осмех док трчи по кући и виче: „Столице, нана, нове столице“, иако су већ биле старе као и ја сама.

Недуго затим, оставивши разређене ролетне и отворивши прозор који је гледао на улицу, мама и ја заспале смо у истом кревету, као некада давно, док сам била мала. Не знам колико је времена прошло, пробудила ме је нека шкрипа. Окренух се десно, мати је спавала чврстим сном. Међутим, испред мене, крај ормана, на некој дрвеној столици, налазила се жена дуге црне косе, обучена у белу пиџаму, и клатећи се напред – назад, штрикала је нешто, а како је у соби био полумрак, нисам могла да разазнам шта. Иако је призор био морбидан, нисам се уплашила, већ је у мени пробудио радозналост одакле се створила и она, и та столица, и зашто штрика док нас две спавамо. Села сам на кревет и питала је ко је она. Само је ћутала. Није дизала главу од својих вештих руку, док сам покушавала да допрем до ње. Одједном, устаје и отвара прозоре, затим се поново враћа да седне. Како је улична светиљка осветлила њено лице, приметила сам на њој неки добродушни израз, али намучен, обливен капљицама зноја.

„Вруће ти је?“ – питала сам је, а она ми је само потврдно климнула главом и загледала се напоље одакле је почео да допире снажан ветар, који је кренуо да клима и овако дотрајале прозоре.

„Ух, коначно мало свежине у овој јунској жеги“, рекла сам јој сасвим мирно.

Ветар јој је разбарушио косу, и на њој се видео неки израз олакшања.

„Зашто си спаковала моју лутку с осталим стварима? Већ годинама покушавам да јој сашијем хаљину која ће бити лепша од оне која је на њој. Можда ме нико није учио, али неке ствари човек и сам научи, извешта се временом…Врати ми моју лутку, остави је Сари…“

Помало су ме узнемириле ове речи. Помислих да пробудим маму, да је отерамо, али заиста није изгледала као да хоће да нам учини нешто лоше, а и мама је деловала прилично зароњено у свет снова, па ми је било жао да је будим, тако да сам одлучила да је оставим да одмара, јер, ипак, данас смо се доста нарадиле. Недуго затим, не знам ни како, нашла сам се на тераси.

Ветар је цичао напољу као да ће нас снег завејати. Жена црне косе изашла је за мном. „Хоћеш ли да ми даш мало воде, молим те?“

Уђох у кухињу и наточих јој воду, коју она испи за тили час.

„Како се зовеш?“, питала сам је.

–  Марушка. Немој мислити да крадем по кућама, и да хоћу да вас повредим, само сам жедна.

Колико чудна жена, помислила сам, а затим сам се одједном поново нашла у кревету крај своје маме. Тргла сам се. Мати је спавала, а напољу је почело страшно невреме. Ролетне су правиле жестоку буку, а киша је лупала по стаклу. Оне жене више није било.

Шкрипа пенџера пробудила је и маму. „Коначно мало освежења. Шта ти је, зашто си замишљена?“ – питала ме је.

– Ма, сањала сам неке глупости, није битно, спавај…
– Ух, ја сам добро спавала, за дивно чудо… Пошто, кад год бих зашла у ову собу, као млада, сањала бих после неку жену како се љуља на некој столици и штрика, и увек тај један исти сан, било је помало језиво…
– Шта?! Претрнула сам од страха. Мама, сањала сам то исто сад, тражила ми је воде… Та.. та…жена… и рекла је да се зове Марушка… и да… да ми неће ништа, само јој је вруће и шије хаљину за ону лутку… лутку ону, мама, бабину, са кревета, знаш…

Мама је занемела. Кад је дошла мало к себи, проговорила је: „Знаш она девојчица, бакина прва ћерка, Надица, што је умрла као мала од високе температуре?!“

Стаде ми кнедла у грлу.

– Да, сећам се да сте ми причали…
– Е, она… Њој је деда тепао Марушка… Марушка, по његовој баки. Хтео је да се тако зове, ал’ знаш да је бабина увек била последња…

Гледам ја у маму, гледа она у мене. Напољу фијуче ветар, ролетне се тресу. Скочих да упалим светло. Сећам се да те ноћи више нисмо спавале ни она ни ја.

…

Три године након тога, сретох Сару у селу. Стасала је у прави девојчурак, али лице јој је деловало некако уморно, измучено.

– Саро, какве те то бриге море?
– Хеј, ма добро сам, само сам нешто ненаспавана, у последње време само сањам неке глупости…
– Ма врућина Саро, не може човек да се наспава како ваља… Мало да захлади па да живнемо – рекох јој.
– Да захлади, па да живнемо – узврати ми, отпоздрављајући кроз осмејак…

Marina Pejić: SAN ILI NAGOVEŠTAJ NESREĆE? / POZIV KOJI SE NE ODBIJA

San ili nagoveštaj nesreće?

Šetala sam po gradu sama i razgledala izloge. Odlučila sam da kupim novi parfem, tako da sam skoro ceo dan provela istražujući koji mi se najviše sviđa i koji mi odgovara. Kada sam konačno izabrala i kupila parfem, otišla sam kući. Kada sam ušla u kuću, sve je bilo nekako čudno. Raspored prostorija je bio skroz izmenjen. Nekako sam pronašla svoju sobu i ušla unutra. Bila je prazna. U ćošku je stajao moj drug iz osnovne koji nema oca. Počela sam da plačem i postavila sam mu pitanje : Šta ću ja da radim bez mog tate? Ja njega volim najviše na svetu, i ne znam kako bih mogla da živim bez njega. Jako sam bila uplašena. Gotovo da sam se gušila u suzama. Ništa nismo razgovarali pre toga, nego sam ja postavila to pitanje onog momenta kada sam ušla u sobu i kada sam ga ugledala. On mi je prišao, zagrlio me je i rekao mi da je moj tata živ i zdrav i da je sada dobro. Rekao mi je i rečenicu koju pamtim kao da sam je juče čula, iako sam ovaj san sanjala pre 5 godina. Marina, tebe tvoj tata voli najviše na svetu i nikada te neće ostaviti. Uvek će biti tu za tebe. Nemoj da se brineš, sve je sada u redu. Tog momenta sam se probudila. Bila sam sva uplakana. Ustala sam i mama mi je rekla da ima nešto važno da mi kaže. Sele smo i rekla mi je da je moj otac doživeo saobraćajnu nesreću, ali da je sve u redu i da je prošao bez težih povreda. Prenela mi je tatinu poruku da me voli najviše na svetu i da se ne brinem da je on dobro i da će uvek biti tu. San?

___________________________________________________________________________________

Poziv koji se ne odbija

Baš ne volim zimu. Dosadno je i hladno. Ne volim ni leto, previše je toplo. Omiljeno godišnje doba mi je proleće. Jedva čekam proleće. Obožavam prolećnu modu i odbrojavam dana kada ću moći da obučem novu kožnu jaknu koju su mi roditelji kupili za rođendan. Mada danas sam nešto baš euforična, možda bih i mogla da odem malo da se prošetam sa drugaricama. Pozvala sam Tanju i predložila joj da se prošetamo. Prihvatila je moj poziv, te sam počela da se sređujem. Pustila sam muziku i bacila se na šminkanje. Oduvek sam smatrala da žena treba da bude sređena kad god izlazi negde. Ipak smo mi lepši pol. Zazvonio mi je telefon. Nepoznat broj. Ne volim da se javljam na nepoznate brojeve, ali pomislila sam da je možda Tanja. Možda nema kredita pa mi se javlja sa drugog broja. Javila sam se. Glas mi je bio u potpunosti nepoznat. Draga Andrea, izvukli smo Vaš broj telefona… Pomislila sam u sebi koliki sam baksuz, pa udaviće me sad sa pričama o raznim promocijama, poklonima i drugim glupostima. Taman kada sam htela da besno prekinem vezu, glas sa druge strane mi je rekao nešto od čega mi je jeza prošla kroz celo telo. Tvoja sestra Mina je baš lepa devojka, ova nova frizurica joj divno stoji. Sigurni smo da bi se dopala ogromnom broju muškaraca. Zaledila sam se. Kolena su počela da mi klecaju i izgubila sam ravnotežu. Uspela sam da procedim kroz zube jedno pitanje – Ko je to? Glas je počeo histerično da se smeje. A ja sam stajala zakopana u mestu. Pokušala sam da se pomerim, da izađem iz sobe i da potražim sestru, ali čula sam njen glas koji me je zvao u pomoć. Nisam mogla da se pomerim. Izgubila sam tlo pod nogama. Da li se ovo zaista dešava meni? To nije moguće. Svaki dan čitajući novine susrećem se sa takvim stvarima, ali ne, ovo se ne dešava meni. Nepoznat glas mi je rekao da ako želim svoju sestru živu i zdravu da dođem do jednog parka u gradu i da sednem na klupu ispod velikog kestena. Naravno, neizostavni detalj, ako bilo kome kažem šta se desilo, gotove smo obe. Bip, bip, bip. Veza je prekinuta. Telefon mi je ispao iz ruke. Počela sam da se tresem i da dozivam roditelje. Nikoga nije bilo kod kuće. Tata je na terenu, a mama samo što je otišla kod komšinice na trač partiju. Sama sam i nemoćna. Stajala sam u mestu i nisam mogla da se pomerim. Pokušala sam ponovo da vrištim ali glas je sve više i više slabio dok u potpunosti nije presušio. U takvim momentima straha i nemoći, čoveku kroz glavu prolaze slike iz života u kojima je najviše uživao. Letele su i smenjivale se slike divnih trenutaka provedenih sa mojoj sestrom. Iako smo ponekad, kako tata kaže, kao rogovi u vreći, ona je osoba koju ja volim najviše na celom svetu. Život bez nje je nešto što nikada ne bih mogla da zamislim. Bože, da li se ovo stvarno dešava? Zašto meni? Nikada ništa loše nisam uradila, kao ni moja sestra… Nemoguće je da smo žrtve neke otmice, ubica… To nije realno. Pokušavam da se pomerim, ali ne mogu. Ne osećam telo. Vrištim, ali nema zvuka. Ne čuje se ništa. Ne znam više ni gde se nalazim, osećam samo mlitavost svog tela i da padam. Pogledala sam u telefon i videla poruku sa slikom moje sestre koja je sva u modricama i sa suzama na licu. Osećala sam da se gubim i padam u nesvest. Trajalo je čitavu večnost.

Koja si koza Andrea! Mislim stvarno! Koja budala se u isto vreme šminka, pegla kosu i čita novine. Pa pegla je pregorela, koliko dugo je upaljena? Ne osećaš smrad? O, kakva si ćurka. I posle kaži da nisam u pravu kad ti kažem da si kreten. Idi sad i žali se tati kako sam grozna prema tebi. Užas! Otvorila sam oči i vrisnula! Mina je stajala ispred mene, živa i zdrava! Skočila sam sa stolice i poletela ka njoj. Počela sam i da vrištim. Glas mi se vratio i konačno sam ponovo počela da osećam telo. Mina moja draga, uzviknula sam i krenula ka njoj! Mina je bila iznenađena mojom reakcijom. Šta ti je? Jesi dobro Andrea? Jesi ti to spavala?! Pa da tako to ide kada zameniš dan za noć! Po celu noć čitaš novine i gledaš kojekave gluposti. Nije ni čudo što spavaš kao prasence. Gde god sedneš, ti zaspiš. Spremi se i idi malo u provod. Međutim kada je videla koliko sam uplašena, zabrinula se. Ispričala sam joj šta se desilo. Bila je uplašena i zabrinuta. Čak i kada čovek sanja tako nešto, uplaši se i zabrine. Nisu nimalo prijatne stvari. Zagrlila me je i odmah sam osetila olakšanje. Nisam htela da idem na kafu sa drugaricom jer sam bila i dalje pod utiskom. Međutim, Mina me je ubedila da ipak odem i malo provetrim mozak. Nastavila sam sa spremanjem i zazvonio mi je telefon. Nepoznat broj. Srce je počelo ubrzano da lupa i osetila sam neopisiv strah. Uspela sam nekako da se javim i samo procedila kroz zube – ko je to? Tanja ovde, šta zvučiš kao da te zove plaćeni ubica. Kasniš već pola sata! Pretvorila sam se u santu leda, završiću kao Džek sa Titanika. Hoćeš li stići više? Nemam kredita pa se jedan mladić ponudio da mi da telefon da te pozovem. Požuri više! Evo me, dolazim za par minuta. Izvini malo sam se uspavala. Našla sam se sa Tanjom i ispričala joj šta se desilo. Oprostila mi je na kašnjenju i super smo se provele. Iako ne volim zimu, ipak sam ostatak dana provela uživajući u njenim čarolijama.

Kada sam došla kući, ni sama ne znam zašto, ali razmišljala sam o čoveku koji se ponudio da joj da telefon. Da li pod uticajem sna ili ko zna čega, nisam mogla da prestanem da mislim o tome… Pozvala sam Tanju i pitala je ko joj je dao telefon. Počela je da se smeška. Znaš, Andrea, zapravo sam imala kredita, ali naišao je Saša, onaj plavušan što mi se već duže vreme sviđa, pa sam eto malo napravila scenu kako bismo se upoznali konačno. Mogu ti reći da je super prošlo, pozvao me je na kafu sledeće nedelje. Mislim da je zbog fore sa Džekom. Nisam ništa htela da ti kažem da ne bih još navukla neki baksuz. Znaš da sam sujeverna. Kada sam to čula, pao mi je kamen sa srca i konačno sam se smirila. Odlučila sam da ostatak večeri provedem sa porodicom i odmorim od svega. Zaista grozan san ostavlja veliki ožiljak. Dugo mi je trebalo da ga izbacim iz glave. Ali i dalje kada vidim poziv sa nepoznatog broja, koliko god banalno zvučalo, osetim strah.

Маријана Марковић: САМ БИРАШ ШТА САЊАШ НА ЈАВИ

-Мама је опет плакала. Не могу је слушати више. Колико дуго ово траје да сам постала хладна на њену бол. Ти секо? Зар и ти плачеш?

-Мерилин како можеш тако нешто да кажеш? Безосећајна си.

– Не мислим ништа лоше Лорелај, ево ти марамица, само од кад је тата умро а мама покушава опет да буде срећна све је несрећнија. Сваки нов мушкарац којег је довела у свој живот је после извесног времена служио је само да је унесрећи, на овај или онај начин…

-Не почињите поново девојке!- Рекла је мама улазећи у заједничку собу ове две сестре, још увек су средњошколке. Још увек су младе али превише зреле за своје године. Превише паметне да уче и из својих али и из туђих грешака, маминих грешака на пример.

– Видите ме. – Рекла је мама сва црвена у лицу од малопређашњег плакања. -Сигурно не желите ово за себе…

– Мама немој опет молим те, нећу да опет слушам твоје предавање о томе колико морам да пазим у избору партнера, момака и остало касно је и желим да спавам! -Узвикнула је Мерилин, скочивши на свој кревет и покривши се преко главе са старим искрзаним плавим јорганом.

– У реду причаћемо неки други пут. Лаку ноћ девојке. – Рекла је мама, дубоко уздахнувши.

– Лепо спавај- узврати Лорелај задовољно јер је избегла још једну драму пред спавање. Помислила је како ће вечерас можда лепше спавати све три баш из тог разлога. Све три не желе да причају о ружним стварима које проживљавају у задњих неколико година али што више то не желе чини се да то све више помињу.

Мерилин је хладна понекад и оштра по питању ове теме али знају сви да њу највише погађа ситуација. Сви ти мушкарци чији се лепи осмеси касније претварају у зле погледе пуне беса и мржње, лепе речи у страшне псовке а поклони и ситнице у песнице и шамаре. Неки од њих нису тукли нас две али кад слушаш кроз врата маму како јеца и плаче трудећи се да ми не чујемо то још више боли. Осећај да желиш помоћи а не можеш, осећај беспомоћности. Мерилин се већ прави да спава свако вече пре него што заспи, а заспи последња машта о томе како има дечка са којим је сигурна, који је идеалан, који је воли и чини све само да би она била сећна. Сваки пут када се пробудимо прича ми о њему и каже да је то сањала. Знам да је то машта само а не снови јер моји су снови другачији а оно што нам се дешава преко дана може те одвести само у црне облаке, падове у провалије и бежање кроз сиве напуштене улице. Мама са друге стране има други проблем, она већ три године сања један исти сан. Испричала ми га је. Сања себе када је имала петнаест година, у свом родном граду у дворишту своје старе куће, које како каже мама, не изгледа као што је некада заиста изгледала, него као двориште куће у којој је мама живела са татом док су још били заједно пре него што је тата прокоцкао кућу и пре него што смо сви заједно прешли у подстанаре. Каже мама да је сунчано и топло да заједно са својом мамом седи на клупици испред куће хеклају, причају и смеју се гледају у њиву преко пута са друге стране друма и уживају. Одједном врата од куће се отварају а сиви ауто се зауставља испред дворишта. Сиви фиат стило са затамљеним стаклима. И не, мама каже да нико не одлази има осећај као да неко долази у госте. Док гледа ка аутомобилу и чека да види ко ће из њега изаћи, црни облаци се стварају по том до мало пре лепом и ведром небу, прекривају га. Мама када тога постане свесна погледа поново ка њиви преко пута са друге стане друма и сунце плаво небо и облаци једва да се назиру од сивила које га је прекрило. Затим је време стало, облаци се заустављају, птице више не лете, из куће нико не излази, нити из оног аута, а њена мама се више не покрће остала је онако у месту гледајући према отвореним вратима куће. Затим мама устаје и креће ка аутомобилу, гори од знатижеље да види ко је унутра, негде на пола пута се окреће поново да види своју мајку и види како никог нема иза ње. Ни маме, нити кога да изађе из куће а када поново погледа ка аутомобилу и он је нестао. Наједном је сасвим сама и трудна. Са стомаком који је толико велик да делује као да ће се сваког трена породити. И тада се редовно пробуди, у шест сати и двадесетдва минута. Свако јутро у тако већ три године. Од прилике она је пре три године почела да излази са другим мушкарцима, а то је тачно две године након што су тату утеривачи дугова пребили до смрти. Сећам се тате волела сам га, он није био незаинтересован за нас две или за маму али је јако ретко био кући. Међутим мами је то сметало. То су били поводи за честе свађе, као и то што је тата био коцкар. Да је мама само знала тада да постоји и горе ствари можда се не би толико свађала са татом, а онда би он, опет можда, мање одсуствовао од куће и не би дошло до свега овога. Али то је само велики знак питања. И не, не кривим маму. Али за разллику од Мерилин ја о томе размишљам док не заспим.

Док размишљам полако ме умор савладава и тонем у сан.

Кров нестаје а кревет као да се лагано помера почињем да лебдим на њему као на Аладиновом ћилиму. Звезде се јасно виде у пуном сјају. Морам да признам да овако нешто лепо дуго нисам видела па чак ни у сну. Погледам доле а Мерилин је неколико метара испод мене у свом кревету, лежи затвореник очију. Видим и маму у њеној соби ни она не спава, лежи на размештеном каучу и даље плаче. То ме је на тренутак растужило али ми је пажњу одвукла некаква милина, осећај спокојства. Сада видим облаке и даље је мрак али по облацима су свугде упаљене мале жуте свеће. Призор је прелеп али необично се мирно осећам и није ми јасно од куд сада ово. Ако је сан како је овако лепо, дуго нисам лепо сањала. Призор је као из бајке. Стижем до облака на коме се налази златна кочија, кревет се зауставља. Неколико секунди се ништа не дешава а затим врата полако почињу да се отварају. Чује се музика као да неко свира виолину унутра мелодија је необично лепа. Наизад из кочије излази мишићава мушкарац плаве косе у белој сукњи са златним појасом. Није претерано висок али сам приметила да је бос. Није насмејан али му је поглед благ. У руци држи некакав златан штап. Штап подсећа на пастирске штапове из америчких филмова, које пастири држе у руци у представама за време Божића. Нисам га сам плашила, нити осећам да бих требала, само сам радознала.

– Не бојиш ме се зар не? Питао је.

– Да ли бих требала? Брецнула сам се.

– Ни најмање, ја сам овде због тебе.

– Нисам те звала!

– Ниси али сам ти потребан.

– Зашто, како?

– Слушај добро шта ћу ти рећи, не заборави то никад! Сви људи су душе, сви ви волите да знате у чему је ваша посебност и сврха постојања на планети. Свака од вас три поседује своју сврху постојања и свој особни таленат. Морате да се запитате шта је то што вас чини живим. Шта је то што вам дотакне срце, што у вама шири и разлива љубав? Када то осетите нашли сте управо оно што треба да уносите у ваш живот.

– Нисам сигурна да сам те разумела.

– Не бринем за то. Оног момента када будеш спремна разумећеш.

Истог момента кренуо је кревет да се спушта.

-Нисам сигурна ни да сам то разумела- рекла сам. Али мушкарац је ушао у кочију већ. Кревет се силовитом брзином спуштао ка свом месту. Толико брзо да сам се у моменту тргла и пробудила. Од стресног сна ипак не могу побећи. Турбуленција мора да постоји. Погледала сам у сат. Шест и петнаест. Мама би требало још мало да се пробуди. Отишла сам и села поред њеног кревета. Нежно сам јој узела руку и чекала. У шест сати и двадесетдва минута нагло се тргла из сна.

– У реду је!- Рекла сам. –Ово може да престане!-

Гледала ме је збуњеним очима још увек сањива.

– Лорелај, шта ми то говориш? Питала је збуњено.

– Доста је било! Годинама у назад мислимо само о стварима које нас чине несрећним самим тим ми не допуштамо лепим стварима да нам се догоде, и знаш шта саме смо криве. Саме смо довеле у наше животе све те разлоге које нас спречавају да будемо срећне. Криво смо изабрале. Сви наши избори су били погрешни. Не мислим само на мушкарце у нашим животима мислим на целокупан начин размишљања. Саме то морамо да мењамо. И знаш шта, не требају нама мушкарци пошто пото… На пример хеклање, знаш од кад си то преста да радиш а сећаш колико си то волела. Зашто се не посветиш опет томе? Ево џемпер, волела бих нови џемпер. Леп, жути…

– Полако! – Рекла је мама. – Разумем шта хоћеш да ми кажеш и делимично си у праву Лорелај. Обећавам да ћу дати све од себе да мало по мало примењујем твој савет. –

Враћам се у собу још помало збуњена а признајем и поспана. Мерилин се тек пробудила, насмејала ми се…

-Јеси ли опет сањала свог драгог? Питала сам је.

-Сада признајеш да он постоји у мом сну?

-Одувек је постојао.

Tamara Bastaja: KROZ PROZOR / NEMOJ DA BACAŠ BETONSKE TABLE SA VRHA SVOJE ZGRADE

Kroz prozor

Sedele smo kao nekada. Druga klupa do prozora. Osnovna škola. Mada smo je odavno završile. Ispred nas tabla i slika Vuka Karadžića. Mnogo vremena je prošlo od kako se nismo videle. Više od četiri godine. Pričam joj da studiram. I da glumim. I da imam tu jednu novu drugaricu koju jako volim. I pričam joj da mi je žao što nisam ni pokušala da izađem na prijemni iz glume. I kako imam momka dugo. I kažem joj da se jedino sa Markom viđam. Ona me gleda i samo se smeši. Ne govori. Okrećem se i sedimo na njenom krevetu. Prilazim prozoru i po ko zna koji put me užasava pogled koji se pruža kroz njega. Kako možeš da spavaš ovde kad ti soba gleda na groblje? Ćuti i veže kosu na vrh glave. Uvek mi je bio simpatičan taj njen smotano zavezan rep. Odjednom čujem korake i škripu stepenica. Pokazuje mi prstom da budem tiha i hvata me za ruku. To me podseća na prvi dan škole, kada smo dvoje po dvoje ulazili u učionicu kod učitelja. Nas dve smo ušle držeći se za ruke. Neka žena ulazi u sobu, ali nas ne vidi. Seda na krevet i tiho jeca, prelazeći desnom rukom preko jastuka. Ništa mi nije jasno. Pokazuje mi da krenem za njom. Koračam, ali noge se ne miču, teške su. Trka uskoro počinje. Začuh pucanj i svi krenuše. Lica drugih učesnika ne vidim jasno. Na cilj stiže prva Tamara, zatim ja i treća ona. Skidam medalju sa vrata i dajem joj. Znam da joj znači više nego meni. Osmehuje se. Osećam hladnoću i mrak je svuda oko mene. Kroz tamu nazirem nekakva brda, ali čudno poređana. Rukom opipavam nešto na čemu sedim. Hladno je i glatko.. Nekakva slova osećam pod prstima. Neko me hvata za ruku. Ali ne plašim se, naprotiv, nekakav mir i toplota mi se šire telom. Sviće, a kroz prozor jedne sobe na drugom spratu, vidi se mermerna ploča, nasmejana slika i natpis 1994 – 2012.

__________________________________________________________________________________________

Nemoj da bacaš betonske table sa vrha svoje zgrade

Prostorija. Možda ipak neko skladište. Hladno, važno i mračno. Ali dobro mi je poznato. Uvek se nalazim ovde kada imam temperaturu. A imam je često. Stojim u jednom ćošku, dok sa krova te prostorije padaju ogromne betenske ploče. Kako dotaknu dno, tako nepodnošljiv zvuk lupi od moju glavu. Tresem se i bojim se i boli me stomak . Pokušavam da rukama prekrijem uši, ali zvuk kao da baš tada postaje jači. I onda vidim da na krovu stoje neki ljudi, koji te ploče bacaju, i počinju odjednom da urlalju. Zvukovi postaju još intenzivniji. Pokušavam da trčim, ali padam. Rukama grebem pod i vučem svoje telo koje jedva da osećam. Nokti mi pucaju i iza njih ostaju linije na betonu. Tek što sam prešla nekoliko centimetara, začu se najjači odjek ploče, koja prekri moje telo. I mrak.

Sanja Veselinović: VANREDNO STANJE / MNOGO LEPIH DEVOJČICA

VANREDNO STANJE

Budi me podmuklo zavijanje sirena. Rat?! Na brzinu se prevrćem na drugu stranu kauča i posežem za daljinskim. Šolja kafe od sinoć, mokri papiri, pepeljara. Napokon opipavam daljinski i palim televizor. Iznenađuje me smrknuto lice moje komšinice sa prvog preko celog ekrana. Ima i nekog posebnog ponosa u očima brkate babe, a dok čitam reči ispod njenog imena, postaje mi jasno i zašto: „Gospođa koja se prva probudila jutros“. Šta je ovo majku mu? Njeno lice ubrzo nestaje, a pojavljuje se izblajhana plavuša u ružičastom sakou koja izgleda neobično uzbuđeno: „Čuli ste gospođu Smiljku Živanović koja se probudila prva jutros. Još jednom podsećanje na vest koja je izazvala vanredno stanje u celoj Srbiji. Alarm jutros nije zvonio N-I-K-O-M-E! Čućemo našeg kolegu iz Beograda koji…“

Ustajem, udaram koleno o sto, psujem, vrtim se, tražim mobilni. Bolje da je rat! Nalazim mobilni – 10 sati! Drhtavih prstiju kucam u imeniku „Šef“, a sirene ne prestaju da zavijaju. Verovatno bude narod. Šta ćeš sad, crni Bole. Jedva si i ovaj posao našao.

– ‘Alo! Miloviću.

– Da, da, šefe, ja sam. Nije mi zvonio jutros alarm i ja…

– Nije zvonio nikom, crni Miloviću! A ti mirno spavaš. Firma već ima enormne gubitke!

– Šefe, ja stižem, evo samo da… – govorim dok navlačim nogavicu.

– ‘Ajde, ‘ajde. Pohitaj. Al’ nemoj autom.

– Pa, šefe, kako ću?

– Zastoji su na svim mostovima. Okupili se vernici. Kad treba kukumavčiti nad tužnom ljudskom sudbinom, eto ti brže-bolje njih!

Dok šef izgovara pogrdne reči na račun pape, Kurana, i Hare Krišna, ja skrećem pogled ka televizoru i vidim snimke iz aviona zakrčenih mostova. Šareni pravougaonici se klanjaju u istom ritmu. Na drugom mostu, vidim snimak izbliza, gomila prati bradatog popa sa krstom i peva nešto nerazumljivo. Na trećem ljudi na kolenima sklopljenih ruku mole i plaču. Šeširi i bele kapice preplavili četvrti most gde visoke prilike nešto viču i grčevito stežu knjige.

– ‘Alo? ‘Alo?! Miloviću, slušaš li ti mene?!

– Slušam, slušam, šefe. Dakle, autobusom.

– Požuri, firma već ima enormne gubitke! – ponavlja i spušta slušalicu.

Ne stižem ni da zapalim, ali stavljam paklicu u džep košulje. Deca se jure po ulicama. Neke žene plaču i grle se. Stižem na prvu stanicu i dok čkiljim u pravcu table pokušavajući da razaznam kad stiže moj autobus, neki deda me prekida u čitanju.

– Momak, vanredno stanje je. Stiže kad ‘oće.

Deda u naručju drži debelu mačku. Koščatim rukama je steže. Izgleda kao da će siroti Behemot baš sada, u nevreme, da se porodi, ali odlučujem da ne pitam dedu ništa. Crni Bole, kako Behemot, pa da se porodi?! Vanredno stanje je, možda i to može, smirujem se. Moj autobus stiže na stanicu, a deda sa mačkom ostaje. Behemot ne prestaje da me gleda.

Plaćam kartu postarijem vozaču i pitam „gde?“, a on istog trenutka pljucne negde pored mene i nagazi na gas.

– Danas sedaj gde hoćeš. Alarm nije zvonio, nikakav raspored nisu stigli da nam pošalju.

– Kako to mislite da sednem gde hoću?

– Tako. Danas možeš i da biraš! – smeška se otkrivajući prazninu na mestu gornje petice.

Počinjem da se preznojavam. Ponovo mi pada na pamet strašna misao od jutros: bolje da je rat! Ovo je katastrofa. Opšti haos. Kolena mi klecaju i hvatam se za hladnu šipku. Gde da sednem, zaboga?! Vidim ljude kako sede i mirno me gledaju. U toj bezličnoj masi ugledam jedno poznato lice. Ma je l’ moguće? Mirjana iz srednje. Smeška mi se, a onda diže ruku i doziva me. I dalje nesigurnih nogu krećem ka njoj. Bolje je valjda sesti sa nekim poznatim. Valjda je to dozvoljeno.

– Ooo, školski – smeje se isuviše široko.

– Heh, školska – odgovaram strovalivši se na sedište kraj nje.

Na njoj neki jeftini parfem. Žute naslage po zubima. Kad li je počela da puši? Kosa joj suva, jarko crvene nijanse. Ne dopada mi se. E Jovana, Jovana, najbolja riba si bila. Svi smo navijali da ti izađeš na tablu.

– Na posao, a?

– Aha. A ti? – pitam zadovoljan što je ona pokrenula ovu kurtoaznu igru pitanja i odgovora.

– Po decu u vrtić. Nije se ni otvorio danas, pa deca stoje i čekaju.

– Oho. Koliko?

– Troje. Mogu još jedno da imam.

Zviznuo bih da znam da zviždim. Nespretno slažem neku facu koja bi trebalo da predstavlja oduševljenje, a ona se opet smeje široko. Isuviše široko.

– Muž mi ima osnovnu. Ja srednju. I eto, tako propisali.

Ivana, Ivana. Sa propalitetom decu izrađala. A najbolja riba si bila.

– Ti, pretpostavljam, nemaš decu? – pita tobož sažaljivo, a ja ispravljam ramena s namerom da pokažem kako mi do toga uopšte nije stalo.

– Aaa, ne. Zasad sam Radnik, a Bože zdravlja, nameravam da postanem Naučnik. Nema dece za mene.

– Šteta – uzdiše. – Tako lep momak… Uvek si bio lep, Bole…

Lažeš, Marija. Sve četiri godine sam imao bubuljice. I brkove koje nisam smeo da obrijem jer mi je ćale pretio kaišem. Nisi htela ni da me pogledaš, ni ti, ni tvoje tri drugarice što su večito trčkarale za tobom. Na fizičkom si uzvikivala Saletovo ime, a meni se smejala što ne mogu da preskočim jebeni kozlić.

– Tako je propisano, tako će i biti. Bez uvrede, školska, ali ja imam neke više ciljeve.

Umesto odgovora, ona mi se smeška. Gleda me, gleda, pa prasne u smeh. Postaje mi neprijatno i opet se znojim, a autobus nikako da stigne. Šta je, Sanja? I dalje mi se rugaš, ti, meni, a odavno nisi više majska ruža…

– Heh, školska. Reci? Šta ti to tako smešno palo na pamet?

– Pa… palo mi na pamet da… – reče i opet prasnu u smeh, onako kako to žene uvek rade, beskrajno iritantno.

Cupkam nogom, a i deda ispred mene se okreće i gleda je.

– Mislim, stvarno, školska, mogla bi da mi kažeš, a ne da se samo…

– Evo, evo, reći ću ti – uozbilji se ona i digne svoj prćasti nosić. – Šta se odma’ ljutiš.

Primiče mi se i ja osećam njene teške grudi na svom ramenu. Njen jeftini parfem me više ne guši. Šapuće mi:

– Jutros nije zvonio alarm… Vanredno stanje je… Propisa više nema…

– Propisa ima! Od sutra će ih ponovo biti! – nervozno prekidam njene zastrašujuće reči.

– Ali danas ih nema…

– Pa? – pitam gutajući knedlu, a njene grudi se dižu i spuštaju na mom ramenu.

– Šta ako bi ti danas… napravio dete? – pita, a njene vlažne oči se sijaju. Deda ispred nas kašlje. Nisam siguran da li je čuo njene reči. Samo da nije čuo. Prijaviće! Prijaviće! Gotovi smo! Iskolačenih očiju joj pokazujem prstom da ćuti, a ona se smeška i počinje da oblizuje usne.

– Školska, ja sam stvarno neprijatno iznenađen tvojim predlogom i…

– Hajde, Bole, šta si se stiso. Gledao si me celu srednju. Crtao si me po sveskama. Golu, videla sam – govori i počinje da se kikoće, a ja se okrećem da vidim da li je neko čuo sve ovo. Koji blam, majko moja! – Ako napraviš dete danas, neće moći da te optuže. Danas je Država zakazala… Nadam se da ti nećeš…

Košulja mi je natopljena znojem. Autobus naglo koči. Hvala Bogu! Ustajem sa sedišta i trčim, plašeći se da ću se okameniti ako se okrenem, ili će se njene grudi pred mojim očima okameniti, ili… šta se već obično u tim situacijama dešava. Da napravim dete! Ja, budući Naučnik! Pa to bi bila katastrofa! Moj zadatak će biti da oblikujem i smanjujem škart ljudski materijal, a ne da ga pravim! Trčim, zadihan, ne stajem. U daljini vidim firmu. Zaustavljam se, stavljam šake na kolena, a iz džepa mi ispada paklica. Ispušiću jednu, na brzinu. Preturam po drugim džepovima tražeći upaljač, a ispred mene se iznenada pojavljuje onaj deda sa mačkom. Negde iz njenog čupavog krzna izvlači upaljač i pruža ga u pravcu moje cigare.

– Momak, zatvorili ti firmu – izgovara mirno.

– Kako? Kako? Jutros sam razgovarao sa šefom!

– To je bilo jutros. Sada je 1 sat. Previše gubitaka.

– Nemoguće! Pa nisam se vozio tol…

– Jesi, jesi. – reče, a mačka me pogleda, čini mi se, prezrivo.

Šutiram neki kamenčić ispred sebe. Hvatam se za glavu. Bacam neispušenu cigaru. Sedam beznadežan na pločnik.

– I? Šta ću ja sad? Je l’ ima možda trudni Behemot neko rešenje za mene?

– Bog s tobom, momak. Kakav trudni Behemot?

– Pa… mislio sam… zaboravite… – počinjem da trljam oči što radim uvek kad me obuzme stid.

– Kako šta ćeš. Putovaćeš. Crtaćeš. Razvićeš svoj talenat. Nazvaćeš majku. Počećeš da trčiš.

– Šta to pričate, Propisi su Propisi, a meni je propisano nešto sasvim drugačije…

– Jutros alarm n-i-k-o-m-e nije zvonio! Propisi padoše u vodu.

– Eno vernici se okupili po mostovima, mole se za spas naših duša i misle kako se ova strašna greška desila zato što nismo dovoljno poštovali Propise…

– Jesi li ti vernik?

– Ne idem u crkvu i ne postim, ako to mislite… – na ove moje reči mačka mu skoči iz naručja i dotrča do mene. Stvarno je debela.

– Zalij cveće ispred zgrade. Prestani da nosiš jedne te iste košulje. Počni da pušiš bolje cigare.

Mačka poče da grebe moje cipele.

– Prestani da plaćaš terapeuta. Sredi stan. Pozdravljaj nepoznate u liftu.

Deda se ne zaustavlja u deklamovanju, a mene njegova mačka sve jače i jače grebe. Guram je od sebe, ali debela mačka naskače na moje noge. Ustajem, a ona se kandžama kači za moje pantalone.

– Ne svađaj se s ljudima po internetima. Ne udvaraj se manje lepim devojkama jer misliš da imaš više šanse. Manje psuj.

Mačka mi zabija kandže u kožu. Ječim i urlam nasred ulice zaboravljajući da to Propisi ne dozvoljavaju. Trzam nogu, šutam u vazduh, hvatam dedu za kragnu izbezumljen.

– ‘Ajmo, Bogoljube – reče deda otresavši moje ruke, a mačka se istog trenutka otkači od mene. – A ti, Bole, sine, poslušaj pametne savete.

Mačka frknu. Odoše. Sirene ponovo počeše da zavijaju. Možda oglašavaju da je vreme ručku. Sedam ponovo na pločnik i odlučujem da pozovem majku.

____________________________________________________________________________

MNOGO LEPIH DEVOJČICA

U vozu sam, jednom od onih starih, putničkih, sa kupeima. Ovaj voz je na dva sprata i ja sam na drugom spratu kada primetim da se sedišta oko mene ruše. Plašim se i pomišljam kako nikada neću sići dok je oko mene tako nestabilno. Voz je stao na svojoj stanici, u blizini nekih žutih, suvih njiva, i to je moja stanica, ali ja ne želim i ne smem da siđem jer su stepenice kojim se silazi na zemlju ruševne i plašim se visine. Idem sa jednog sprata na drugi, šetam vozom neprestano, ali ne silazim sa njega. Voz zato stoji i čeka. Čini mi se da me ljudi gledaju netrpeljivo, neki mi se i smeju, jer žele da voz krene, a on stoji, zbog mene. Kondukteri su pak mirni, ne prave problem, ali ni ne pokušavaju da pronađu rešenje kako da me spuste. Ima mnogo dece u vozu. Ali samo devojčica. Mnogo lepih devojčica. Tu su i mlade žene sa kosom gustom, teškom i dugom skoro do poda. Vidim samo dve takve žene, jedna ima sivo-crnu kosu, druga crnu, ali znam da ih ima više. Te kose su negovane i ja im se divim, pitajući se kako su uspele da ih tako održe, a zatim razmišljam o svojoj kosi. Na trenutak mi je neprijatno i pitam se da li je ovaj voz možda samo za one sa dugom kosom? Neprestano idem gore-dole vozom, srećem se sa devojčicama, i kada sam gore, stalno se plašim da bi nešto od mojih stvari moglo pasti dole. Nosim mnogo stvari sa sobom. Čini mi se da su tu i neke dečije stvari, igračke, koje ja ostavljam ponekada kod devojčica. Nema nikoga koga poznajem. Ima i mnogo stranaca, verovatno voz ide daleko. Kasnije u hodnicima između vagona, ili van kupea, počnu da me spopadaju muškarci. Jedan po jedan. To su mlađi muškarci, i ja, iako prvo iznenađujuće pozitivno odgovaram na njihove reči, uvek bežim. Ne želim da budem ni sa kim. Čini se kao da ću olako, isuviše olako pristati, ali ne pristajem. Ljudi me posle toga još više gledaju sa podsmehom. Tumaram vozom bez prestanka. Devojčice su mirne i nikada ne plaču. Čini mi se da na kraju neko smisli način kako da me spuste i izvedu iz voza. To se desi veoma brzo, drže me na rukama, a ljudi iz voza tapšu i raduju se.

Marko Mihaljević: BUKA / VRANE

Buka

…

…

…

Tama gromoglasno ratuje sa tamom, ne vidi se skoro ništa. Potpuno obasjan crnim talasima, doktor se okretao, tražeći gde je njegov kompanjon nestao.

“Kako se mogla izgubiti u ovako jasnom mraku? Nešto veliko je na snazi ovde, sigurno, sigurno.”

Tumarajući kroz praznu ulicu do svog stana, odjednom je načuo glasno režanje i zapomaganje u blizini. Kada je iskrenuo glavu severoistočno u pravcu mesečine, imao je šta da vidi: njegova keruša zubima je vukla ruku jedne krilate prolaznice.

“Mi pomozite!” Plakala je uplašeno vila.

Kako je verna životinja bila uporna u svojoj sumnjičavosti, doktor je video da samo jednu stvar može učiniti. U ovom momentu je shvatio da se potpuno isplatilo što je u šetnju poneo i svoj doktorski alat.

“Dete Meseca! Moraćemo je odseći, sigurno, sigurno.”

“Sve! Pomozite samo!”

Bilo je potrebno nekoliko zamaha, ali je testera bez većeg problema razdvojila beličastu devojčicu i njenu ruku, koju je keruša odmah potom prisvojila i nestala plivajući u pomrčini.

“Vam hvala!” Radosno je zaigrao ovaj majušni invalid pred doktorom, dok je njena krv i dalje šikljala po mekom betonu.

“Nadam se da puno ne boli, sigurno, sigurno?”

“Sigurno!”

“Sigurno.”

Tako lako, doktor je zaradio novog prijatelja. Niti je on razumeo nju, niti ona njega, ali ipak su dugo šetali opustošenim gradom i razgovarali o najzanimljivijim banalnostima. Međutim, posle čak nekoliko minuta, ona je nestala iz njegovog vidokruga.

“Kako se mogla izgubiti u ovako jasnom mraku? Nešto veliko je na snazi ovde, sigurno, sigurno.”

Glasnoća noći smetala je doktoru dok je tražio sveži trag krvi po kojem bi je mogao pronaći. Crvenila nije nigde bilo, samo je pronašao svetlost.

…

…

…

Vrane

Peti… Šesti… Sedmi… Koliko doseže ova zgrada?

“…”

Na nekom od sledećih spratova u lift je ušla žena potpuno obavijena crninom; od njene haljine pa do kose i očiju. Nije govorila ništa, samo se smeškala.

“…”

Osećao sam neobjašnjivu lagodnost u njenom prisustvu. Lift smo napustili na istom spratu. Zelenilo zidova me je podsetilo da se zapravo nalazim u bolnici.

“…”

Žena u crnom me je vodila do doktora. Iako sam bio sumnjičav, pristao sam da je pratim do operacione sobe. U njoj je sedeo doktor i pušio cigaretu.

“…”

Da je situacija bila stvarna, nesumnjivo bi svakome pozlilo posle samo nekoliko sekundi u ovakvoj prostoriji. Alati za operaciju, rendgen snimci, sivilo. Drhtao sam od straha dok je doktor objašnjavao operaciju.

“…”

Sve što je rekao zvučalo je nekako prigušeno, jedino sam mogao da razaznam reč “glava”. Žena u crnom i doktor su napustili prostoriju, verovatno da se nešto dogovore. Osluhnuo sam.

“…”

Ubrzano sam posegnuo za telefonom koji se nalazio na stolu, ipak, nisam se mogao setiti nijednog broja koji bih mogao da pozovem. Očajavanje.

“…”

Ušli su oboje u sobu. Avaj!

“…”

Spreman na najgore, ležao sam na operacionom stolu. Doktor je spremao alat da mi operiše na glavi.

“…”

Žena u crnom je strpljivo čekala momenat kada ću je služiti u carstvu mrtvih. Srećom ga i dalje čeka.

Елизабета Фејеш: ЗАРОБЉЕН / ВИРТУЕЛНИ СВЕТ

Заробљен

„Дени… Дени буди се, закаснићеш у школу!“

Мамин глас као да је све ближи и ближи. Као да је чујем све гласније. Чекај мало… Па то и јесте моја мајка. Буди ме да идем у школу. О, не! Опет касним у школу.

Устајем и на брзину се облачим. Ужурбаним кораком крећем. Као и увек касним на први час, на час биологије. Наставник ме пушта унутра јер сам одувек свима био познат као велика спавалица.

Овај час је посвећен теми мутација и укрштавања врста. Слушам наставника. „Хромозоми хх познати још као… Хромозоми ху насупрот првим…“

Све ми се чини некако мутно… Напољу је магла. Небо је сиво и суморно. Бацам поглед кроз прозор учионице и чини ми се да је све постало црно. Не, не, заправо црвено. Јарко црвено. Свуда су сенке. Дрвеће као да је оживело. Његове гране се таласају. Дуже су. Шире се. Сад схватам. Па то дрво хоће да ме ухвати. Оно ме јури, жели да ме зароби својом густом крошњом и дугим, танким гранама. Те гране ме подсећају на нешто.

Сетио сам се! Толико су танке, као паукове ножице! А то дрво је попут паукове мреже! „Не, не и не! Ово ми се не дешава стварно. Ја то умишљам! Освести се Дени, отрезни се!,“ говорим у себи. Знам. Усредсредићу се на час. Пажљивије ћу слушати и онда ми се неће привиђати овако чудне ствари. Вратим поглед на наставника, али то више није наставник. Његове су очи само две црне рупе, а на средини њих су две црвене тачкице, његове су руке и прсти издужени и танки. Његова глава је округла и на њој су две антене, а на леђима има крила. Па он је мува!

Цимнем друга до клупе. Да ли и он види исто што и ја или ја то само умишљам? Окрећем се ка њему. О Боже! Испред себе видим огромног паука! „Жељко да ли си то ти? Шта се дешава?“ Жељко мрда својим ногама, као да нешто покушава. Изгледа као да плете. Чекај мало… Плете? Паукови плету мрежу само када желе помоћу ње да заробе жртву коју намеравају да поједу. Тада ми сине! Ако он плете мрежу око мене, значи да сам ја онда његова жртва! О, не! Све је горе и горе!

Чврсто склапам очи. Можда ако држим очи неко време затворене, ако јако зажмурим, можда кад их отворим све ће се вратити у нормалу. Овај кошмар ће нестати.

Белина…. Линија за линијом… Светлост у мраку.

Након неког времена отварам очи. Тишина је. Нема никога. Изгледа да је упалило! Опет сам на безбедном! Тооо! Покушавам да се померим, али као да сам залепљен. Бацам поглед на моје тело. Скроз је умотано у нешто бело и лепљиво. Као да сам лептир у чаури. То је… мрежа! Али ако је то мрежа, значи да је и паук идаље ту… Ту негде, али где тачно? Чујем неки пиштави звук… Нешто попут звука зрикавца у лето. Звук се умножава… Плашим се да погледам иза мене. Још само главу могу да покрећем, али ипак бојим се. Некако скупим храброст и окренем се. Право у моје лице су гледала два крупна ока. То су очи гладног предатора. Он отвара своја уста и тада у моменту панике, одлучио сам да морам да се борим. Морам да му се одупрем како год! Идем оном логиком, једи или бићеш поједен, само не баш у буквалном смислу, јер ја њега не намеравам појести. А и… вероватно и нису укусни.

Скупим снагу и једва се ослободим из његове снажне мреже. Кренем ка излазу, али на вратима су сви моји некадашњи другови у облику паукова. Сетим се да могу кроз прозор! Ипак смо на првом спрату и могу да скочим. Успео сам! Изашао сам из учионице! „Сад само трчи Дени, трчи без престанка и не гледај уназад!“

Стигао сам кући. Напокон сам на безбедном!

Време је ручка. Мајка и отац ме нешто чудно гледају. Имам осећај као да ме вребају. Усправљају се, али чудно иду… На четири ноге. И на ноге и на руке. Тако ходају само животиње.

Иду ка мени. Чини ми се да су гладни…

О, не, не опет! Зној ми цури са чела… Скоро да осећам њихове чељусти. Појешће ме… Сад ће ме појести! Нееееееееее!

Одједном осећам како ме неко дрма. То је пријатељица из суседне клупе, Елза. „Дени буди се. Заспао си на часу биологије опет. Наставник би се могао наљутити овај пут стварно и могао би да те обори!“

Крећем да се смејем на сав глас! Хахахахахахахахах, па то је све био само кошмар, само сан! Хвала Богу! Жив сам, жив, а ви нисте паукови! Наставник ме утишава и опомиње.

Мора да сам све то сањао под утицајем наставникове приче о укрштању врста, али не. То није могуће, све је то био само плод моје маште!

Ударам се по руци. Ау! Јој! Нешто ме ужасно пече и сврби. Погледам руку, кад на њој црвена бланда. Испод моје клупе је плео мрежу један мали паук.

Онда можда то и није био сан. Можда је ово био знак, знак који говори да је све оно била истина… или није?

Шта је заправо истина, а шта не? Шта је сан, а шта јава?

Можда је заправо све ово што сад проживљавам сан, илузија, а све оно што сам до малопре доживљавао стварност?

Можда сам био заробљен у свом сну, а ако је овде овај паук који као да ме опомиње да се не смем пробудити… онда сам можда идаље заробљен у њему. Можда се никада не можемо ослободити његових тешких окова.

________________________________________________________________________________

Виртуелни свет

Мрак… Рупа… Ја тонем. Све дубље и дубље… Црна рупа ме усисава… Вуче ме све ниже и ниже. Падам, али нигде нема дна… То је онај бесконачни пад… Такав пад нема краја. Ипак… Као да то нисам ја. Као да је то нека друга особа у мом телу. Одједном…

Црта. Белина. Ничег нема.

Нисам се ни опасуљила поштено кад ето мене за нашим трпезаријским столом. Ручам са породицом. Али никоме не видим лице. Знам да ручам и знам да је то наша кухиња, али не знам да ли је то уистину моја породица за тим столом. Лица су им мутна и не сећам их се.

Поново црта. Белина.

У својој средњој школи сам. Смена директора. На место старог је дошао нови, али тај нови, опет не знам тачно ко и како изгледа, не сећам се његовог лика, тај нови је тиранин. Непознати тиранин нас прогони, мучи нас… Не сећам се чак тачно ни како, само знам да нам ради страшне ствари. Наш разредни старешина нас брани. Он је она добра фигура у овој причи, позитивац који се залаже за наша права. Иначе га нисмо никада ценили. Ми ученици генерално. Одувек је био негативац у свакој причи, али ето овде… Као да је све изврнуто… Као да је све у обрнутој перспективи.

Трчим… Лебдим…

У свом кревету сам. Одједном се моји ормани померају. Из једног од њих се појављује бабарога. Њеног лика се сећам. То је нешто као нека црна сенка, нешто што не можеш да ухватиш. Свуда се просипа. Долази испод мог кревета. Ту се скрива и чека да ја изађем како би ме одвела у таму својим дугим канџама. Не усуђујем се да изађем из кревета. Покривам се скроз преко главе и жмурим.

Трчим, али моји кораци су тешки. Као да су ланцима приковани за земљу. Као да уствари не трчим, него… Као да корачам лагано, попут астронома на месецу… Све је тако нестварно. Тако чудно.

На улици сам… Упутила сам се негде, али не знам тачно где. Људи које успут срећем су неке креатуре. Глава им стоји тамо где нормалном човеку стоје ноге, а ноге тамо где је иначе место глави. Као да су нацртане карикатуре из неких цртаћа. Ништа ми није јасно. Покушавам да их додирнем, али моје руке само пролазе кроз њихово прозрачно тело, а да то они притом ни не осете. Као да су духови, као да нису стварни. Све је као у некој другој димензији. Као у неком виртуелном свету. Час сам на једном месту, а онда се брзински створим на другом. Као да имам неке чудесне моћи телепортације.

Одједном осећам да ме нешто страшно гуши и да ме вуче негде снажно.

На гробљу сам. Око мене гробови. Некога сахрањују, али још увек ми није јасно кога. Приближавам се ковчегу да видим о коме се ради. Све ме више нешто гуши и стеже. Вриснем: „Мама!“

Црта.

Опет тонем, тонем, тонем у црну рупу. Осећај је језив. Као да те неко кажњава за нешто ужасно из твоје прошлости. Као да ти говори да је то цена коју мораш платити.

Тргнем се грубо из сна. Јастук ми је скроз мокар. Низ чело ми цуре грашке зноја.

Из кухиње допире мамин кашаљ.

Помислим: „Све, све је уреду. Још увек је ту.“

Немања Голић: ПОШИЉКА ИЗ ДАНСКЕ / Un rêve étrange

Пошиљка из Данске

Сасвим обично, јунско, јутро. Мамуран сам се пробудио и крв ми је цурела из очију, као што углавном и бива, рано ујуру. Али, ово јутро је, ипак, за детаљ, било другачије. Разликовало се по томе што је пао снег. Атлетичари, чуо сам, сад трче на 100 метара и испод 10 секунди.

Мада нисам био сигуран да је скијање у јуну, у Новом Саду, баш добра идеја, нисам могао да одолим. Ентузијаста, као ја, просто не може да одоли привлачности скијања, по љубичастим планинама, у Јужној Африци, узбрдо.

Шта је, заправо, био проблем? То што се нисам дуго скијао, па не знам ни где су ми скије. Отопиће се снег ускоро, брзо их морам наћи, и овако га нема пуно, јун је, побогу!

Стао сам, несигурно, на скије, и чекао да ме топли, јунски, снег и обрнута, јужноафричка, гравитација, повуку у луду, неочекивану, интензивну, вожњу, импулсивну у својој спонтаности. То се, мање – више, и десило. Ако ћу већ на робију – нека, барем знам зашто сам пуцао. Летео сам на скијама, направљеним од, празних, лименки пива, у односу 3:1, некад и 5:2, али из два пута. Никако 1:1, то би било, сасвим, неповољно. Октобар је, већ, касно, тада се прелази, полако, на зимску одећу, па нема, голих, ножица, по Лазе Телечког.

Минут је трајао сатима, као у Ц.З.-у, само, ипак, нешто краће, можда секунд, укупно. Имао сам, хладан, летњи, топао ветар, испод, изношеног, спартанског, шлема, који сам користио као кацигу за скијање. Само зато да бих изгледао надмено, мада то нисам, тада био. Леп је то осећај, док си млад. Ипак, нисам био. Маторило се пребрзо, за мој укус, а онда се то све закомпликује, често и без потребе.

Наставио сам са, несигурним, уживањем у скијању, које је, сад већ, прешло из узбудљивог спуста, у, некакав, слалом. А добро је познато да нисам, ни тада био, па ни дан данас, вешт, у техничким дисциплинама.

Њух користе вукови, по Сибиру, гледао сам својим очима, да осете кад се негде, ко зна колико далеко, укаже, добра, прилика, међутим, јак ударац у главу ме је, сасвим, пореметио, изнервирао сам се, рука ми је задрхтала, промашио сам (готово сам и остао, сасвим, без револвера) и све се просуло. У пизду, лепу, материну, да се носим и ја и скијање и негроидни спринтери (опростите, даме, на, уличарском, речнику)!

______________________________________________________________________________

Un rêve étrange

Тада сам први пут видео Париз. Град светлости. Град, кажу неки, и љубави. Е, баш та „љубав“ је оно чиме се, у неку руку, бавио мој пријатељ, којем сам дошао у посету у, ето, тај, чувени, Париз. Мој пријатељ, Душан, био је прави виртуоз на стругу и глодалици. Прекаљени мајстор обраде метала! Но, схватио је, у једном моменту, да му сво то мајсторство и магија у рукама, неће донети зараду и лагодан, чак луксузан, живот, какав је сањао. Због тога, одлучио је једном да спакује кофере и оде у Француску, у потрази за бољим животом. И успео је да га нађе, када је, некако, постао режисер филмова за одрасле!

Отишао сам у његов стан, готово на самој обали Сене. Огроман стан, са два зида која су била, потпуно, у стаклу и гледала право на Ајфелов торањ и Марсова поља. Чини ми се да се, одатле, видело пола Француске! Затекао сам га у кошуљи за куглање, боје које умеју да именују само жене, и, на глави, качкетом, налик на оне које су мангупи носили педесетих, окренутим наопачке. Стајао је, замишљен, испред камере, која је била окренута ка кревету, на којем је лежала девојка и иза којег се видео Ајфелов торањ. Сјајан кадар! Девојка, са, неких, двадесетак година, је била, признајем, врло лепа. Заносна плавуша, атлетске грађе, са, тек мало, „вишка“, укусно, распоређеним, баш тамо где треба. Крајичком ока сам, узгред, приметио, да на себи није имала ништа, што може да се заведе под одевне предмете. Снимао се филм. (Сазнао сам, касније, да се глумице у еротским филмовима, у тој индустрији, не зову „глумице“, него „модели“.) Била је једини лик у драми, која, необичном радњом, није била ни слична онима које сам, до тада гледао. Глумила је девојку која некакву направу од полиетилена, боје фламингоса, која, неодољиво, подсећа на фалус, ставља где јој, уверен сам, није место. Душан је то, ревносно и са разумевањем, пратио, хладним, оком камере и, успут, јој давао неке знаке рукама. Деловало ми је да је девојка задовољна послом, којим се бави. Ја сам стајао са стране и правио се, невешто, да ништа необично не примећујем.

Када је снимање завршено, нови Кјубрик је сео за рачунар, да прегледа снимак и резимира урађено. Ја сам пришао девојци, моделу, без речи, а она ми је, у истом маниру, откопчала панталоне. У њеној намери, да ми пружи, неконвенцијално, задовољство, сам је прекинуо, врло брзо, јер сам посумњао да, мада не знам зашто, није заљубљена у мене и да очекује, некакав, новац, за узврат.

-Ма, јок, какве паре… – рекао ми је, уз смех, мој драги пријатељ, пре него што је почео да, бесно, виче на мене – Види! Види ово срање! Цимам се ту, режирам, трудим се да направим добар филм, а погледај на ‘нету! Ова твоја зајебанција има више „вјуова“ од мог филма!

Не знам како, ваљда је камера и даље снимала, шта ли, али некако сам се, несвесно, појавио, као ко-звезда видео снимка, који се поставља на један од оних сајтова које, адолесценти, након посећивања, обришу из историје интернет претраживача.

6. SAN

Nakon Mita i istorije, u poslednjoj temi zimskog dela našeg kursa zanimaćemo se još jednom velikom književnom temom – SNOM!

Poput Istorije i Mita, i San predstavlja neobičnu diskursnu mešavinu fikcije i faktualnosti; alogičnost i fantazmagorija snova umetnicima je oduvek predstavljala odilčno izvorište fantastičnog (naročito na primeru tzv. oniričke, odnosno „snovite“ fantastike), a na drugoj strani, tradicija tumačenja snova kao istinitih pokazatelja prošlosti i budućnosti starija je i od same književnosti. Motiv Sna tako je stilski veoma fluidan, pa odlične snovite pripovesti možete nalaziti, u podjednakoj meri, i u realističkim i u potpuno nadrealnim pripovestim; san može predstavljati predskazanje, razrešenje, ili potpunu i nedokučivu stranost.

Vaš zadatak će stoga biti jednostavan: napišite priču u kojoj je San centralni (idejni, pripovedački) motiv. Kao i uvek, vaš rad može biti napisan u bilo kom stilu ili obliku, a ovoga puta vas podsećamo da, zbog ovako halucinatornog predloška, imate potpunu slobodu – i naše ohrabrenje! – da svoje priče i formalno oblikujete prema „načelima“ snovitog. Drugim rečima, ovaj zadatak vam može dati podsticaj da se okušate u pripovedanju koje bi, poput snova, bilo alogično, nelinearno i kriptično, slično tzv. toku podsvesti kakvim je pisao Džejms Džojs u svome Finnegans Wake. Takođe, priče možete obogaćivati različitim vantekstualnim elementima poput fotografija, ilustracija, hiperlinkova i videoklipova, na taj način ih dodatno približavajući „multimedijalnoj“ prirodi sna.

Kako ćete ovoga puta na raspolaganju imati nešto više vremena za pisanje radova, u okviru ovog zadatka napisaćete još jednu priču – opisaćete jedan sopstveni san. Svoj san opišite što tačnije, bez dodatnog kićenja kako biste „priču“ učinili zanimljivijom čitaocu, ali i kako bismo videli koliko ste spremni da ogolite sami sebe u književnom tekstu. Koji ćete san ovoga puta ispričati, a koji ćete prećutati?

***

Rok za slanje priča je petak, 6. januar. Naredni čas biće održan u utorak 10. januara. Ukoliko imate bilo kakvih pitanja u vezi sa zadatkom, možete ih postaviti u komentairima ili putem mejla. Srdačan pozdrav!

Немања Голић: АСИНХРОНИ ТРОФАЗНИ

„Дан је при крају; оно, све даље сија

Хита да други оживљава свет,

О, што ме крила не дигну са тла,

Па за њим, вечно, да управљам свој лет!“

-Гете? Гете?! Њему је до стихова? Па, да, наравно. Млад момак, није њега брига за тебе и твоје проблеме. Види… Види! Погледај ти будалу!

Изађе, човек, у шетњу. Мало да се смири, прошета Будимпештом, па заврши, несвесно, корачајући уз Дунав, сам са собом, док се за њим, сасвим полако, котрљају његови проблеми и, с времена на време, га тек, благо, ударе у потпетице, чисто да се јаве да су ту и да не одустају од својих намера, да га, упорно, прате. Индустријалац, „има пара“, говорили су. Какве, такав, човек, може да има проблеме? Монополиста текстилне индустрије, у овом делу света, почетком осамдесетих година, деветнаестог века, свакако, није тип особе коју бисте замислили да предвече, сам, дуго, шета улицама, да разбистри главу.

-Гледај ти ово! Идиот! Дебил! Двадесет и коју има у гузици, а шта ради? Црта којештарије, штапом, у песку! Еј! Штапом дрвеним он, мангуп, црта по песку некакве глупости! Па, Боже, најгори ли сам, кад само ја ово гледам? Фабрика ми цела изгорела, због неисправног мотора, а овамо неки фићфирић рецитује Гетеа и шара, гранчицом, по песку! Како да се, драги Боже, извучем из овога? Парне, кажу, машине, то ти је то! То је развој, то је производња! Само брзо и продуктивно! А, овамо, моменат непажње и пламен ми прогута пола фабрике. Оде све у вражју матер! Шта ћу са овим… погодио сам неке послове, све је свима хитно. Са овим парчетом фабрике, што смо успели да спасимо од пламена, нећу ни за пет година све да позавршавам! Од чега да им дам плате, од чега људи да живе? Од чега ја да живим?! Пропао сам!

Није прошло ни пуних пет година, а текстилни магнат из Мађарске је постао један од најбогатијих људи. Не у Мађарској, не у Европи. На свету! Причали су људи да му је дошао, један дан, у канцеларију један човек и понудио му некакве моторе. Нове, боље, моторе, да покрећу његове машине, који су бржи и продуктивнији. Сви ће их, ускоро, имати. Биће то, кажу, последња индустријска револуција. Баш онаква какву су сањали неомонополисти! Скупи су, тада, били, али ризиковао је, пошто више није имао шта да изгуби, сем мало рушевина фабрике, коју је прогутао пламен. И исплатило се! Пун погодак! И, заиста, су ти, неки, специјални, нови, мотори, унели револуцију у индустрију. Користиће се, кажу, још много година! Измислио их је, кажу, неки Србин. Млад момак. Никола, чини ми се. Био је у посети пријатељу у Будимпешти и док су, предвече, шетали, синула му идеја. Сиромах, није имао ни хартију него, да не заборави, нашао неко дрво и нацртао некакву скицу на песку.

Aleksandra Šojić: POZIV

Oca i brata nisam videla od ponedeljka kada su se odazvali na poziv koji je stizao u plavoj koverti na skoro sve kućne adrese u mom komšiluku cele prethodne nedelje. Majka od tog dana ne prestaje da plače. I sad, dok sedimo u kupeu i putujemo ka nepoznatom pravcu, ona nemo posmatra slike prirode koje se velikom brzinom smenjuju i nestaju kao i suze koje teku niz njene obraze. Ne znam zašto ćuti, zašto ne odgovara na moja pitanja gde smo i gde idemo, i zašto svaki put kada spomenem oca i starijeg brata zajeca. U kupeu smo samo ona, mlađa sestra i ja. Ulazi kondukter. Majka uznemireno pretura po torbici i napokon pronalazi tri karte. Daje ih kondukteru i raširenih zenica posmatra njegovu reakciju. Vraćajući nam uredno pregledane karte na izlazu iz kupea kondukter pomilova sestru po kosi i, mrmljajući nešto sebi u bradu, izađe.

Voz se zaustavio na jednoj stanici i majka reče da je to stanica na kojoj mi izlazimo. Na stanici nas dočekuju tetka i teča, kod kojih smo provodili naše letnje raspuste. Tetka zagrli mamu i stiskajući je sve jače jedva progovori: ,,Ne brini, biće sve u redu.“

Celim putem do kuće smo u autu sve vreme ćutali dok nas je teča povremeno krajičkom oka posmatrao u retrovizoru.

Dok se auto zaustavljao na ulazu ispred tetkine zgrade primetila sam decu koja se uz osmehe igraju. Tek tada sam shvatila koliko dugo se nisam igrala a da mi zvuci sirene nisu ograničili uživanje sa mojim drugarima iz ulice. U trenutku sam se setila svega, i razloga zbog kojeg smo krenuli na ovo putovanje. Još uvek mi u ušima odzvanjaju čika Simine reči ,,Deco moja, daće Bog da se sve ovo dobro završi. „

Za ova tri dana majka nije prestajala da plače. Po ceo da smo gledali vesti. Majka je svaki put menjala boju kada bi čula zvuk telefona i ti trenuci dok se tetka ne bi javila delovali bi joj kao večnost. To veče telefon je ponovo zazvonio. Ovog puta poziv je bio za majku. Dok je nespretno drhtvim rukama preuzimala slušalicu od tetke podigla je pogled ka gore, i tihim glasom se javila. Poziv je bio od brata. Osmeh koji je imala kada je čula njegov glas prekinuo je njen vrisak koji, i posle 17 godina, ne mogu da zaboravim.

Ponekad, i posle toliko vremena još uvek se naježim kada čujem zvuk telefona, jer me podseti na prazninu i ranu u srcu koji mi je taj dan, taj isti zvuk napravio. Podseti me na život pre i posle tvog odlaska, tata.

Љиљана Скубиловић: КАД ЈЕ ВРИЈЕМЕ СТАЛО

Ако би се требао било чега са сјетом сјећати из свог дугог живота то би свакако требао бити 24. децембар 1914. године. За неког обичан дан, за мене као капетана британског Краљевског батаљона то свакако није био обичан дан. Тих тешких зимских дана са својим батаљоном налазио сам се у Белгији. Зима је сјекла наша тјела и улазила у сваку пору. Први Божић како нисам кући са својима. Нисам једини у тој муци, али као да је неком до славља и било када ти љигави Њемци нападају и шире се као куга која руши и убија све пред собом. Мрзио сам их и прије тог догађаја, мрзио сам их и послије, али у та два дана нисам могао, па и да сам хтио.

Освануо је Бадњи дан и добили смо од команде пар великих лимених кутија са храном. На велико изненађење сјетили су се да нам пошаљу нешто богатију гозбу, ако се тако може рећи. Поред тих пакета добили смо и пакете од својих кућа. Било је то претежно суво воће којег смо се сви јако ужељели. Никоме није било драго што божићње дане мора проводити по рововима у овако хладним данима.

Све је било утихнуло и дан прије, а та мирна тишина се наставила развлачила и данас. Био сам убјеђен да Њемци нешто спремају и да ће напасти сваког часа. Сви смо били у приправности. Било је дана да се није борило и пуцало, али оваква тишина у рову се могла оправдати само замишљеним погледима у празно, поглед који је навирао сјећања на породицу. Дан ми је трајао као бесконачан пут и када је почео да пада мрак почео сам се опуштати јер Њемци сада неће напасти. Мој пријатељ Бил је први почео са причом, нешто занимљивијом од свих оних данашњих што су се сводиле само на извидницу и хоће ли бити напада или неће. Разговор је послије пар минута постао досадан па смо сви поново заћутали сједећи у мраку.

Зачули су се гласови у даљини и почели су да разбијају тишину и чемер који се обавио око свих нас. Као да група људи пјева неке пјесме. Нисам разумио шта пјевају али сам знао да су у питању Божићње пјесме јер пар ријечи сам могао да разумјем. Остали смо сви у својим положајима и непомично сједили у мраку слушајући непознате гласове. Колико је времена прошло не знам, можда су минути, можда сати али заиста сам уживао у тим гласовима. Осјетио сам да је стало вријеме и то стање мировања ми није било досадно, изгледа да само буде досадно када вријеме тече.

Поредали смо се иза штита и извиривали да видимо шта се догађа. На небу те ноћи није била ни једна звијезда, само се из правца непријатеља видјела мала сјетлост, највјероватније од свијећа. Из тог правца је допирало хорско пјевање. Није то било лоше пјевање али као да је један био одлучио да фалшира сваки тон. На моменат сам се осјетио као да сам у позоришту и да сваког тренутра треба да отпочне представа, та представа коју сам радо гледао одиграла се сутра.

Освануо је Божић. На лицима војника могао се уочити осмјех, сакривен али ипак је ту иза смрзнутих образа и чврсто стиснутих зуба. Тишина се наставила и данас па сам одлучио да одем и погледам неке папире, само да ми прође што прије и овај дан. Моју тишину је прекиуо један од војника који је улетио у моју просторио и почео да виче како је један наш војник кренуо ка Њемачким рововима. Прво што ми је тада пало на памет јесте да овај дан и неће проћи тако досадно, проће крваво. Тај војник је био мој пријатељ Бил и не знам шта га је спопало али дигнутих руку је ишао ка њима и на неком мени не разумном Њемачком нешто им је викао. Није прошло пуно времена када је и њихов војник изашао и кренуо према њему. Ништа ми тада није било јасно, од шока сам занијемио. Када су се нашли на пола пута руковали су се и почели да причају. Разговор је трајао нека два мунута, довољно да схватим да нико од моје војске није узео пушку него и они као и ја само нијемо и запањено гледамо шта се дешава. Само што сам хтио да викнем Бил се окренуо и лаганим кораком кренуо према нама, Њемац је урадио исто.

Билијеву енергију и одлучност нико није могао да обузда, сјећам се да је такав био и у школским данима, просто је одлучио да заустави овај велики рат и да са Њемцима прославимо Божић. Од превелике граје нисам могао ни да дођем до ријечи али било је већ касно јер група Њемаца је изашла и кренула према нама вез оружија. Моји војницу су исто поступили, изгледали су ми зачарано. Све се десило јако брзо да нисам могао ни да одрагујем на било који начин и због тога ми је највише и драго, могао сам тако лијеп дан да покварим.

Измјешана војска се налазила на ничијој земљи и тамо су и могли бити оно што заправо и јесу, људи. Понашали су се као да се познају читав живот, не знам да ли би овако усхићено водили разговоре и са својим породицама које нису видјели већ мјесецима. Неки су знали да се споразумју али ови који су више мимиком и покретима руку махали као да су се боље разумјевали.

Спонтаност најбоље идеје даје а ова спонтаност је дала два гола од војничких капута и једну крпену лопту коју су шутале ноге младих њемачких и енглеских нада. Био сам на многим утакмицама и прије и послије овог догађаја јер велики сам љубитељ фудбала али ова божићња утакмица из 1914. године ми је дала посебну радост у навијању, било је безазлено питање између живота и смрти.

Божићњи дан је прошао брзо и то је оно што је најгоре од свега. Толико догађаја у једном дану да не знам да ли сам их све могао и запамтити. И дан данас се сјећам ликова њемачких војника, искрено од своје војске и не, али њих се сјећам и заклео бих се да то нису били они исти људи од прије неколико дана са којим смо се борили. Нису били ни они који су бацили гранату од које је погинуо Били послије непуних мјесец дана од тог дана. Можда ни ја нисам био исти.

Бранислав Чурчов: ЧУДО НЕЧУВЕНО!

Чудо нечувено!

У саборну цркву на службу Божију дошла су, неочекивано, непозната господа. У једној малој вароши гди свако свачију приватну историју зна и приповеда је као свезнајући историк у свакој згодној прилици, један постарији, озбиљан, црномањаст, висок, са црном, кратко отсеченом косом и малим, црним брковима, руско-немачки одевен господин (то је био Карађорђе) морао је својом појавом да произведе нечувену пометњу.

У први мах, на служби Божијој, поштена половина присутних жена у мислима је без размишљања преварила своје мужеве! Друга половина су удовице. Шушкање, гуркање и говоркање у једном делу брода за кратко је постало толико гласно да је владика Петар наредио певници да пева интермецо, док су попови покушавали да умире стадо Божије и прскањем освећеном водицом воздигну жене у несвест попадале. Чудо нечувено!

Међутим, остало је неистрачано како је једна од присутних жена пред високим господином ипак остала своме мужу верна. Док се њен муж после прекинуте службе Божије љубазно удварајући господи и позивјући их на ручак у своју кућу удаљио неколико корака испред жене почевши с једним од њих разговор на грчком, жена је идући под руку с дечаком наводила будућег госта да њеном сину исприча некакво узбудљиво прикљученије са својих путешествија.

Где сте све лепо путовали, благочестиви господине?

Којекуде, домаћице!

Могли бисте нам и сутра доћи на свечанији ручак, нашем сину ћемо прослављати имендан!

Вест о непознатом црномањастом господину зачас се пронела усавршеним маловарошким обавештајним ланцем од комшинице до комшинице. И тај благочестиви господин није могао поново да буде гост у кући благочестивог грчког трговца, пошто је морао да побегне од помахниталих благочестивих госпођа које махале марамицама, врискале и цикале са својих кибицфенстера за кочијама у којима се возио, а које су на раскрсници пред градском кућом окупљење госпође замало превнуле кад су све заједно навалиле, свака са жељом да буде прва која ће сазнати његову приватну историју.

Драгана Мијатовић: ЖИВОТ ЈЕДНОГ ПРОРОКА

Нострадамус беше велики пророк свога времена, исцрпно је радио, проучаво, бележио, проживљавао катастрофалне догађаје пре него што су се они одиграли, али је Нострадамус исто тако имао визије свакодневних догађаја. У време када се он родио била је прва половина 16. века, многи догађаји су се већ одиграли, а неки су тек требали.

Највећи проблем који је овај пророк имао биле су управо те његове визије, пророчанства од којих никако није могао да се одвоји, замислите да седите у свом дому, пијете чај или кафицу, шта год и знате већ унапред ко ће доћи, шта ће вас питати, шта ћете ви њему одговорити. То вам је нешто попут серија и интернета. Можда се питате, КАКО? У свако доба можете отићи на интернет и направити један сажетак серијала и у напред сазнати шта ће се догодити пре него што и почне да се емитује, неке сајтове је веома тешко пронаћи, понеке епизоде нису постављене на youtube, замислите да су постављене, па телевизије би пропале, питам се да ли је предвидео да ће се данас на нашим малим екранима налазити људи који ће са задовољством изигравати будале, пајаце, ех да су они само знали како је то било бити дворска луда, забављач у време када је Нострадамус постојао и кроз многе векове када су луде биле једино што је постојало на дворовима, а замислите да је ријалити постојао у то време, па како би то изгледало, вероватно би пајаци завршили на улици, без пребијене паре, хране и других егзистенцијалних ствари.

Но добро, хајмо поново на нашег пророка. Замислите како је то када већ у напред знате како ће дан проћи, кад већ у напред знате какв ћете разговор обавити. Људи који су га посећивали зазирали су од његова погледа, могли би много тога да виде у његовим очима о себи, а он би им често говорио:“Зашто се плашите мене, плашите се својих поступака, ја само знам оно што сте урадили, а ви знате разлог због кога сте то направили, он се налази у вашим срцима, у глави, тако далеко не могу да зазирем, хвала Богу на томе.“ Заиста је тако било, понеки пут људи су долазили са намером да им каже нешто о њиховом брачном партнеру, када год је Михаел видео да ће до тога доћи говорио је својој жени да закључа врата или да обавести оне који му буду долазили како није ту због обавеза.

Једном приликом док је седео удобно у својој столици како подаци говоре, пролазила је млада госпођа која му се ужурбано јавила, он ју је отпоздравио са „Добро вече, млада госпођо!“, да би наредно вече поново сео на исту столицу, и посматрао улицу, да би иста та госпђица наредно вече у исто време прошла и поново се јавила он би јој са још већим осмехом поновио речи поздрава. Наравно да је знао да млада госпођа бежи из неке љубавне афере. Замислите сада да се налазите на његовом месту и да можете да видите све оно што ће се догодити, поред свих оних великих катастрофа, али и свакодневна дешавања, као да сте папарацо, неки новински чланак као овај наш данашњи СКАНДАЛ, па да објављујете испаде својих комшија као што ови из новина објављују сваку могућу глупост, Михаелове новине би биле свакако продаване.

Једном док је седео у удобности свога дома, предвидео је али је исто тако и заборавио, како ће му доћи један човек да га пита за своју жену, да ли га вара, а то беше исти онај човек чију је жену са терасе поздрављао, која је бежала из неке афере. Дакле муж је нешто наслутио, с обзиром да су ове ситуације нелагодне да не знате како да се решите тих људи Михаел је размишаљао да исто као и сваки пут негде побегне и остави своју јадну жену по ко зна који пут да саопшти онима који га буду тражили како није ту. Михаел је кренуо напоље да прошета, знао је да је нешто требало да се деси, али није био сигуран шта би то тачно требало да се деси, те је тако ухватио за браву да отвори врата утом је неко са друге стране ухватио за браву, био је прилично изненађен, сада се нашао у шкрипцу, морао је да се врати кући. Сео је поново на своју столицу, и отпочео је разговор. Тако док је он седео у столици размишљао како да се ослободи овог човека, човек је одмах прешао на ствар, што је Михаела изненадило, овако није било у његовој визији. То значи да његова пророчанства нису у потпуности тачна, то значи да он можда и није тачне датуме навео у својим центуријонима, а неко ће мислити да је намерно грешио. Но убрзо се помирио са судбином, схавтио је да ће људи одахнути када их катасрофа заобиђе, помослиће да луди Нострадамус није био у праву, али то такође не значи да се неки део пророчанства неће остварити. Човек је цело вече трабуњао о глупостима, Нострадамус је размишљао како ни једна наука није у потпуности тачна, како у свему постоји доза мањкавости те тако ни његова пророчанства не садрже у себи сву истину, требао се сетити ситуације када је он избегавао крајњи исход и бежао. Оно што му је највише сметало био је страх који су људи осећали у погледу њега, као да је он могао да им нанесе штету а не само да зна као нека врста надзора која помно прати.

Сећа се једног догађаја док је био у палати код краљице, предвидео је како ће једна од слушкиња доћи да га напаствује како би од њега добила неке информације а он ће подметнути свог помоћника који је жуде за оваквим ситуацијама. Михаел је те ноћи осетио невероватну хладноћу, побегао је у двориште главом без обзира не поневши са собом никаву одору, схватио је да овај посао са собом носи пуно узбуђења. Био је пророк у време када се то строго кажњавало кад је инквизиција заводила ред свуда. Цео живот Михаел Нострадамус ће провести у бекству.

Marina Pejić: GOSPOĐA KOBILOVIĆ

Mićko druže pozdravila te ona riba od sinoć! Nije mogla da prestane da te hvali. Šta im radiš Obiliću? Kako ih sve vrtiš oko malog prsta? Upitao je Kosančić Obilića dok su ispijali vino kraj reke. E, moj Kosančiću, moraš da imaš dobru spiku. Ako znaš šta kojoj treba da kažeš – imaćeš ih sve! Pogledaj samo tu gusku od sinoć! Da sam joj rekao da trči gola do Kosova, ona bi to i uradila. Glupača! Nisu ove naše Kosovke nikakve ribe. Sve sam ih obrlatio i to više puta. Meni treba nešto novo, neka promena. Zajebi ti sve ovo! Daj da se spustimo među Turkinjice da vidimo šta one nude. Čuo sam za da su one strava u krevetu. E, moj ludi Miloše! Nikada ti nećeš imati pameti. Ne vredi tebi ni sva snaga koju imaš kad ti kroz glavu duva promaja. Diži se i ’ajmo kući, reče Kosančić. Kada je stigao kući, Miloš je proveo veče razmišljajući o svom životu. Bože dragi, možda ovaj blentavi Kosančić i ima pravo. Šta ja radim sa svojim životom? Čoveče, prešao sam tridesetu, u šta starim? Imam sve devojke ovog sveta, a opet nemam nijednu. Ne mogu ove više da se vučem sa ovim kosovskim droljama. Nije vredno. Meni treba prava žena. Neko ko će biti tu za mene uvek. Meni treba Ona.

Jelena, sestra Miloševog najboljeg druga, bila je velika i jedina ljubav Miloša Obilića. Nažalost, on je to kasno shvatio. Ona je oduvek bila zaljubljena u njega, međutim, Miloš nikada nije mario za nju. Ona je bila samo jedna recka više na njegovom zidu. No, kada je Jelena shvatila da je najbolje da ga pusti i zaboravi, Miloš je shvatio šta će izgubiti. Jelena je bila devojka kakva se samo poželeti može. Jedno veče, pijan je došao kod nje da je moli da mu se vrati, no ona ga je odbila, i od tada, svako veče druga devojka spava u njegovom krevetu. Za njegovu vezu sa Jelenom niko nije znao. Godinama su se skrivali, dok ona nije shvatila da ne želi to više i da zaslužuju bolje. Miloš, kao Miloš gledao je uvek samo sebe i svoje potrebe.

Od kada je izgubio Jelenu, nije imao više sreće u ljubavi. Trošio je vreme na svakakve devojke. No, jednog dana, dok je čekao ispred tezge sa povrćem da kupi svežu salatu, ugledao ju je. Istog trena se u njemu probudila želja za njom. Shvatio je koliko mu nedostaje zapravo i da nju ipak istinski voli. Kada je video da sa njom šeta drugi muškarac, pao je u očajanje. Uvek je u sebi nosio trunku nade da će uspeti da je vrati, da kada se sretnu , uspeće ponovo da je osvoji- no sve je palo u vodu. Ništa od toga se neće desiti. Razočaran, vratio se kući i proveo veče u kafani, okružen drugim devojkama.

Nakon par dana, sreo ju je ponovo, samu. Kada ga je ugledala, usne su joj se razvukle u osmeh. Miloše, pa gde si ti, nisam te videla i ne pamtim! Čoveče, izgledaš sve bolje i bolje. Zaista si kao vino. Slatko se nasmejala. Kada je ugledao njen osmeh, osetio je treperenje čitavog tela. Nije mogao da stoji na nogama samo je rekao : Ti si ta, uvek si bila, a ja sam samo budala koja to nije videla. Oprosti mi. Daj mi još jednu šansu, želim da ti pokažem da mogu da se promenim i budem čovek kakvog zaslužuješ. Jelena nije mogla da veruje šta čuje. Toliko dugo je želela da čuje te reči, i sada kada ih je konačno čula, ponovo su joj se vratila sva lepa sećanja i ponovo su se u njoj probudila stara osećanja i strasti. Nikada te nisam pustila, uvek si bio tu. Kada god sam pokušala da krenem dalje ti si bio tu. Ali jasno ti je da sam ja sa drugim čovekom sada. Ne mogu ti se vratiti. Miloš ju je uhvatio za ruku i poljubio je. Oboje su osetili ogromnu strast i želju da se stope u jedno. Milica se otrgla i pobegla.

Dok se spremao za spavanje, čuo je da neko lupa na vrata. Ko je to? – upitao je Miloš. Jelena. Doleteo je do vrata i otvorio. Jelena je istom brzinom uletela unutra i obavila ga rukama i počela da ga ljubi. Proveli su noć uživajući u ljubavi. Nisu mogli da se zasite jedan drugog. Dok se Jelena sledećeg jutra spremala da pođe rekla mu je : Daću ti još jednu šansu, jer te istinski volim, ali nemoj ovaj put da zasereš, stvarno. Šta ćeš sa njim? – upitao ju je Miloš dok ju je ljubio gotovo vrišteći od sreće. To je moja briga, a tvoja će biti da se večeras osetim kao posebna žena i jedina koju voliš i želiš!

Miloševoj sreći nije bilo kraja. Konačno je osetio smisao svog bića. Od tog dana su bili nerazdvojni. Međutim, veče pre nego što je odlučio da je zaprosi, stigao je poziv – morao je u boj. Miloš će poginuti 1389. godine, a nijedna istorija nije nikada zabeležila Miloševu veliku ljubav – Jelenu, koja se nakon njegove pogibije zamonašila u jednom manastiru, ne zna se tačno kojem.

Nataša Tanasić: NEMRTVA BOHEMIJSKA PRINCEZA

„Mrtvi putuju brzo.“

Sve je gotovo. Protekle noći je bohemijska princeza Eleonora von Schwarzenberg sahranjena u crkvi Sv. Vita u Krumlovu. Zapečaćena, zakopana, zabetonirana. Mrtvi putuju brzo, ali reči putuju još brže. Od jutros se po Beču u koncentričnim krugovima šire glasine o pojedinostima sa sinoćnjeg ukopa. I što dalje stižu sve su nakićenije, neverovatnije, jezivije. Priča se da je maleni gradić na obali Vltave sinoć goreo. Reke ljudi sa upaljenim bakljama slivale su se niz ulice ka crkvi. Da li zato što su voleli svoju princezu, ili zato što u celom gradu nije bilo ni jednog jedinog čoveka koji nije želeo svojim očima da se uveri da joj je obezbeđen prostor za počinak iz kog se neće tako lako izbaviti? Jedno je sigurno, u Krumlovu protekle noći niko nije spavao. Priča se da se pod u crkvi od tada neprestano trese, da je ustala, da je već danas sablasna tišina pritisnula grad i da na ulici nema žive duše. Priča se… Samo ja nikome i nikada ne smem ispričati ono što sam video i što znam.

Pre dva dana (ili pre dva veka, od tada živim u magnovenju!) dvanaest nas je ušlo u prostranu sobu u prizemlju. Teški crni zastori su bili navučeni na prozore, pa ipak, mogao sam da čujem kako šumi vodoskok u vrtu iza njih. Znao sam napamet mesto svake biljke, svake fontane, mogao sam da izbrojim svaku travku u tom vrtu. Razvio sam neobičnu ljubav i divljenje prema njemu – ne zato što me preterano zanimao, ili što nikad nisam video lepši, nego iz prostog razloga što je moj pogled nalazio utočište u njemu svaki put kada sam morao da posetim tu gnusnu ženu. Već tada se pričalo da je vampir: onako bleda, mršava, sa crnim krugovima oko očiju.Posluga se klela da već mesecima ne spava. Kao da je i sada vidim, sedi u uglu, njene mačije oči sijaju kao dve žeravice i presecaju me na pola svaki put kada nam se pogledi ukrste. Obesno se smeje, a onda naglo prestanei ,znajući koliko mi je neprijatna ta tišina, posmatra me kao crva koji se uvija na podu pod čizmom njenog ćutanja. Bilo je toliko otrova u toj ženi! Osećao sam da mi glava gori, a niz kičmu se slivala ledena kap znoja. Stresoh se u groznici i to me vrati u realnost. I video sam je kako sada leži na odru, potpuno mirna, potpuno bela, tako sićušna bez svih tih perika i haljina, i pretpostavljam bez svog ogromnog ega. Prišli smo bojažljivo, svakom od nas se činilo da će svakog časa otvoriti one đavolje oči i ustati… Okupili smo se oko nje kao dvanaest čavki, opremljeni maskama koje se nose prilikom lečenja kuge, hirurškim alatom, i ponekim krstom ili Svetim pismom u nekom od džepova. Vazduh težak, zagušljivo, mračno. Uprkos tome nismo smeli skloniti zastore niti otvoriti prozore. Ono što u njoj nađemo moralo je ostati između ova četiri zida, nas dvanaest doktora zaduženih za obdukciju i boga. I izvadili smo iz njene utrobe kuglu veličine dečije glave! Bog me ubio ako to nije bilo samo đavolje seme!!

Iste noći je odvezena u Češku. Nije dozvoljeno da se sahrani u istoj grobnici sa ostatkom kraljevske porodice. Uistinu, nikad je niko nije želeo u Beču – ni živu, ni mrtvu, a najmanje povampirenu! Neprestano se pitam ko je vozio tu kočiju. Da li je hrabar ili lud, da li je primoran ili se sam javio za taj posao? Ima ljudi koji bi za malo zlata prodali dušu đavolu! Da li je on osećao onu jezu kako mu gmiže niz kičmu, kao ja što sam osetio taj dan u sobi; da li se preznojavao; da li se uopšte vratio sa toga puta sa živom glavom na ramenima? Poprilično sam siguran da i ja sada odbrojavam svoje poslednje sate, i iako bih mogao mnogo toga da poželim, ja bih samo, dok sam još pri čistoj svesti, da vidim lice tog natčoveka. Ima i onih koji pričaju da kočija nikada nije stigla u Krumlov, da je negde na putu ustala i preobratila kočijaša, da sada dva vampira lutaju Austrijom, a da je cela sahrana bila samo predstava da bi se umirio narod.

Svako priča svoju priču, samo sam se ja zakleo na ćutanje. Pišem. Neko će svakako uništiti ovaj papir – ja, ili moji egzekutori, svejedno. Ove reči i nisu upućene nikome, nisam ni želeo da dam bilo kakvu izjavu, jer ni sam ne znam šta da mislim ni šta je istina. Niko od nas to ne može da zna. Samo sam morao da izbacim iz sebe sve ove zbrkane misli jer mi pomućuju svest. Jedina proverena istina koju znam je da niko do ovog trenutka nije preuzeo izveštaj sa obdukcije. Nikoga verovatno ni ne zanima. Sklon sam mišljenju da je sva ta šarada bila priređena samo da bi njeno telo bilo dobro iskasapljeno, kao još jedna u nizu mera predostrožnosti. Da li je vredelo? Da li smo se rešili Eleonore von Schwarzenberg zauvek, ili će Austrija tek imati da trpi njenu zlokobnost? Ja to neću saznati. Slutim da će doći po mene: dvorska straža, Ona, ili sam đavo – nije ni važno. Sve je gotovo. Protekle noći je bohemijska princeza Eleonora von Schwarzenberg sahranjena, a i ja sam svoje poslednje pismo zavr – .

Milan Vukov: BOŽIJI VETAR

Vezao sam traku oko čela, obukao jaknu i stavio u unutrašnji džep „Put ratnika“ koji mi je otac poklonio pre dva meseca na rastanku. Sva odlikovanja uručena tog jutra sam u kutiju položio i preko njih pismo roditeljima. Protrljao sam petolisni trešnjin cvet na grudima i izašao iz barake. Stojali smo u vrsti, kapetan nam je prišao i pružio sake, popio sam ga na iskap, stavio kapu i uputio se prema mom jednosedištnom Micubišiju.

Uputili smo se prema planini Kaimon, radi „poslednjeg pozdrava“, nakon čega smo se ustremili na naš cilj.

Osećam izrazit nalet zadovoljstva, konačno ću uraditi nešto po čemu će moj otac biti ponosan na mene. Proizilazi me jeza, izgedamo veličanstveno, srce će mi iskočiti iz grudi, dišem duboko. Pokušavam da se obuzdam, prisećam se obuke ukidanja emocija ali ovo je nešto mnogo više od puke emocije. Uveren sam da je i moja Haruka ponosna na mene, rekla je da će svirati na kotou „našu“ pesmu na današnji dan. Osećam njen miris, miris proleća, a baš joj i priliči to ime, bač i miriše tako, kao proleće. Zašto se smešim? Prošla me je jeza, haa, čekaj, smešim se i dalje, podrhtava mi telo, otkud sad ovolika euforija? Možda zato što sam baš ja ušao u počasni tim? Samo kad pomislim koliko drugih je priželjkivalo svoj avion a nije ga dobilo, osećam se poprilično privilegovano. Otac će ponosito koračati ulicama, slobodan, znajući da je njegov sin odgovoran za slobodu koju on danas ima. I majka će biti ponosna, iako me je zadržavala u kući i nije mi dala poći, bolele su me grudi kad se zalepila za moj struk a kosulju natopila suzama, bolelo me je i kad sam je odgurnuo, nadam se da mi je oprostila to i da shvara veličinu odgovornosti koja mi je poverena, sigurno hoće kad bude slobodna.

Moja braća su podbacila, „Australija“ je nastavila plovidbu, mi ovog puta nećemo podbaciti, ne smemo podbaciti. Moj narod je u pitanju, neće neki Jenkiji da ugroze moj narod, ne dam! Ne dam moju Haruku, neće je niko drugi milovati, pogotovo ne Jenkiji, zato ne smem podbaciti. Čujem li to zvuk kotoa? „Naša“ melodija, gde je ona, gde je Haruku?

Iznenada harmoničan zvuk prekida neki šuštajući: ”Ne dolazi u obzir da se vratite živi! Vaša misija uključuje smrt! Vaša tela će biti mrtva ali ne i vaš duh! Smrt jednog od vas značiće živote miliona drugih! I ne žurite da poginete! Ako ne možete da nađete svoj cilj , vratite se! U sledećem pokušaju naći ćete možda povoljniju priliku! Tražite smrt koja će nam doneti najveći učinak!”.

E pa ima da ga nađem! Konačno smo izašli iz ove beline, konačno pučina! A eno i njih, sad ću ih izblliza pozdraviti i uručiti im poklon našeg cara, obradovaće se, niko im nije poklon dao od 250 kg. Ooough, i oni nama hoće uručiti poklone, bacaju ih na nas, ovo, ove male oblake crnog dima? Ufff, malo me zanose! Kojem čunu predati dar? Eci-peci-pec,… Pec-tebi nosaču! „Božiji vetar“ sam i zbrisaću te, nećete vi kročiti na Filipine!

Siniša Grbić: STRAWBERRY FIELDS NEVER

8. decembar 1980.

Išli smo 72. ulicom u pravcu avenije Central park zapad ka našoj zgradi Dakoti, kako je bio naziv za višespratnicu. Bilo je kasno veče i od zalaska sunca temperatura je konstantno bila u padu. Žena i ja smo išli blisko jedno uz drugo pokušavajući da se zagrejemo i raspravljali o upravo završenom poslu. Iznosili smo jedno drugom činjenice i razmatrali stvari koje bi mogli da promenimo. Imala je nekoliko zaista dobrih ideja i bilo mi je žao što ih nije pomenula ranije, dok smo još bili u studiju.
Pred zgradom nije bilo mnogo ljudi kako je obično bivalo, puki prolaznici i svega par novinara, koji nas još nisu ugledali.
Zastali smo pred ulazom u zgradu, mirno čekajući da nam novinari priđu kada nas je bahati vozač kamiona za selidbe sve zapljusnuo bljuzgavicom, proteravši kamion tik uz ivičnjak. Refleksno sam se izmakao i začuo kako me neko oslovljava, „Gospodine Lenon“. Stajao je naspram nas u ruci držeći pištolj i nišaneći. Noge su mi se odsekle, ceo događaj me je zaprepastio a ponajviše činjenica da se Joko našla ispred mene u spletu ovih groznih okolnosti. Nisam stigao da se mrdnem kada sam čuo prvi, od pet pucnjeva.
Pogođen sam!
Na trenutak mi se smrklo pred očima i krenuo sam da posrćem ali sam ostao na nogama. Dezorjentisan, osećao sam oštar bol u predelu ramena. Zatim je sve stalo. Prestao sam da osećam bol u ramenu, hladnoću na licu, nisam čuo žamor okupljenih ljudi. Vid mi se još više pomutio nego prilikom ranjavanja.
Ugledao sam Joko kako nepomično leži dok je krv punila pore betona.
Beživotnim pogledom posmatrala je vedru decembarsku noć.

20. decembar 1980.

Rano ujutru pre svitanja sam se iskrao iz hotela u kom boravim već drugu nedelju sa porodicom. Nisam mogao da ostanem u Dakoti posle svega. Svaki put kada bih prolazio tuda pred očima su mi se javljale nemile scene.
Tog jutra sam smogao snage da se nađem pred tom zgradom i odatle uputim u park. Joko i ja smo imali običaj da pređemo preko puta i šetamo po tom kraju u potrazi za inspiracijom.
Bio sam sam, gusta malga i hladnoća nisu mamile nikog tako rano u park. Šum ponekog automobila sa ulice nije dopirao dovde.
Došao sam da se oprostim. Otvorio sam urnu i rasuo pepeo visoko iznad sebe. Odmah po izlasku iz posude prah se stopio sa sivilom i maglom i postao njen deo. Osetio sam da zajedno sa pepelom i moje srce iskače iz grudi.
Tiho sam izustio „zbogom“, dok su mi u glavi išli taktovi pesme „Strawberry fields forever“.

Milica Teslić: SASVIM OBIČNA SREDA

Bila je to sasvim obična sreda. Predvečerje. Komšinica je kombinovala najdužu reč u slagalici, svakog dana isto, i uvek suviše glasno. Bilo je krajnje lepo proleće. Budući da tada nije bilo mobilnih telefona, ili makar ne u našim kućama, komunikacija se svodila na bacanje para za čokoladu u kesi zatvorenoj štipaljkom sa terase, ili dovikivanjem da je ručak gotov. A mi smo vrlo rado koristili svaki sat, svaki minut da se uvaljamo u pola kvadratna metra peska između betoniranih površina, odigramo između dve vatre, napreskačemo lastiša. Par mama koje su nešto kloparale po šerpama su krenule da dovikuju sa terase da uđemo u zgradu. Mada, nije nam bilo jasno, jer zaboga večera još se nije privodila kraju. A bio je tako lepo prolećno predvečerje. U trenu zaglušujuća buka, nešto pršti i puca kao Zmajeva kugla u milion puta uvećanom izdanju, iz pravca severno od naše terase, tada sve se razdanilo, i sve probudilo. Naravno nama deci ništa nije bilo jasno, ali po licima roditelja jasno se videlo da to nije ni vatromet kao onaj novogodišnji, ni prasak hrpe petardi već nešto mnogo veće, i mnogo strašnije. Sirene smo slušali češće od budilnika, i kada bi se ona prva oglasila bacali bi onaj novi bicikl, pravu kožnu loptu, novi lastiš po dvorištu, a oni su nekako tu ostajali na mestu gde smo ih bacali i niko ih nije dirao, kao da smo svi imali neki dogovor da čuvamo sve naše. Nakon trka koji ni neki istaknuti atletičari ne bi nadmašili jurili smo u podrum, tačnije atomsko sklonište. Samo godinu dana pre toga tu je nas par igralo klasičan balet ( naravno nijedna nije postala prima balerina, ali smo imale baš divne suknjice, i svetlo ružičaste baletanke sa satenskom trakom ). A sada, gospođa sa petog koja bi se nekako uvek žalila na leđa i gledala te osuđivačkim pogledom ako se kao pravi mali pristojni građanin ne bi ponudio da joj poneseš kese sa pijace pune raznih džidžabidža, stizala je do prizemlja možda i brže od nas sa drugog. Simpatičan mladi bračni par koji se par godina pre uselio, imao je predivnog koker španijela kojeg je tajno prokrijumčario u sklonište ( ona ista gospođa se plašila životinja većih od bubašvaba koje smo ipak svi nekako sa vremena na vreme imali u svojim milim domovima ), kada ga je gospođa u jednom momentu opazila dok je tražila sebi pogodno mesto, tako je ciknula da smo mislili da su pogodili ravno u naše dvorište, ako ne i da su sravnili zgradu sa zemljom. E to sklonište je bilo posebna priča, nekako smo izvojevali da imamo deo za nas decu, i za onaj manje zanimljivi deo zgrade, dakle naše mame, tate, babe, tetke i ostale stanare. Kao svaka izuzetno maštovita grupa klinaca, sklepali smo šifru na koju ćemo moći da uđemo u taj naš odeljak, i niko, ali niko nije smeo da je oda nekome od starijih. Šifra je bila nešto poput abuberki, neke malo izmišljene reči koju smo negde i čuli, malo pogrešno zapamtili, još gore pričali, ali je bila veoma teška za odgonetnuti. Čak smo smeli i da crtamo po zidovima, jedemo slatkiše pre večere, doneli smo tu armiju naših igračaka, od lego kockica na koju je vražije bolelo ako staneš, do nekog medveda koji je iskreno izgledao kao da je pošao u treći razred osnovne škole. U školu smo išli sa vremena na vreme, kada bi malo manje svirale sirene. Mada baš tada kada su nas učili da je ćelija osnovna jedinica funkcije i građe živih bića, ušao je zamenik direktora i rekao da polako krenemo kućama, što ne bi bilo tako loše da Mihajlo iz treće klupe, koji mi se potajno sviđao i kome sam davala čak pola svoje užine, nije slavio rođendan. Nit smo stigli da pojedemo bombone, nit da propisno ga poljubim i povučem za uši. Nekako u periodu od ta tri meseca, sve se zaboravilo, i ko je maznuo tatinu bušilicu iz podruma, i da smo zvonili i bunili pola zgrade u vreme odmora od dva do pet pa bežali, ni da su vrata od zgrade pokvarena već pola godine, ni da niko nije zamenio sijalicu u hodniku na prvom spratu, ni ko se kome uvalio na parking mesto. Kada je bila restrikcija struje mama je vadila neku fantastičnu lampu koja je imala u sebi čak i antenu pa smo tu slušali radio. Na Radio Beogradu 202, išla je jednočasovna emisija Indeksovog pozorišta, čije smo pesme i mi klinci vrlo rado pevali, naravno ne kapirajući ni ko je Bili ni ko su debili, ni zašto je Odvrajt i baba i deda. Za rušenje nevidljivog, radovali smo se svi kao da smo u najmanju ruku osvojili na Loto-u. Maštovitosti nikad ne manjka, pa ste mogli na svakih metar dva čuti neku doskočicu o padu nevidljivog. A narodna poslovica ko visoko leti, nisko pada, sada je bila izgovorena valjda i više nego ikada. Kad smo već kod restrikcija, i voda nam je stvarala mali problem, svi smo sa balonima i kanisterima išli ka česmi, uglavnom onoj kod Spensa, i nekako taman kad bi stigli začula bi se neka sirena, ali u tom momentu nismo marili, jer to bi bilo poput Tantalovih muka kada nam se ona voda povuče, ako bi smo se okrenuli i otišli kući. A kao i svako vanredno stanje, znači nedostatak osnovnih životnih namirnica, dakle kafe i cigara. Mi smo klinci stajali u redu ispred trafike kupujući po boks, dva, tri, za mamu, tatu, i babinu komšinicu. Sada bi vam tražili ličnu kartu, izvod iz matične knjige rođenih i ime prvog ljubimca da bi vam prodali, ali tada je moglo sve. Kafa se štekala ispod pulta, ako ste znali radnicu iz prodavnice, ali svi su je slatko delili i pili jureći sa punim šoljama u sklonište. Kada su srušili svaki most koji je Novi Sad povezivao sa Petrovaradinom i prekom stranom, glavna atrakcija je bila skela. Doduše isti princip kao i za vodu, taman kad ste vi na redu da pređete, ona sirena zazvoni tako da se iznervirate, da vam nije briga ni ako pukne tik do vas, a i neće valjda, pa mostove su srušili. Bili su tu i ti brodići koji su mogli da povezu malo manje putnika, osim skele dakle, imali smo svoje sopstvene vojvođanske gondolice koje su plovile preko Dunava. Mi deca ponašali smo se kao družina Jovančeta, samo umesto u Prokinom gaju, u atomskom skloništu, u Novom Sadu. Polako je sve jenjavalo. Trebalo se vratiti u škole, i dobiti dobre ocene. Kako beše – ćelija je osnovna jedinica funkcije i građe živih bića. Bravo, tačno tako. Tog juna skoro svi smo prošli sa odličnim uspehom.

Jovan Ružičić: JEDNOSTAVNA LJUBAVNA PRIČA

Običan dan u ulici Šeling. Sedamnaestogodišnja Eva je imala puno posla kao šegrt Hajnriha Hofmana, perspektivnog mladog fotografa iz Minhena. Nastojala je da uradi sve što je od nje traženo tako da ne uprska ništa i ne ošteti fotografije za koje je bila zadužena. Nakon razvijanja, fiksiranja, pranja i sušenja fotografija, brisanje i slaganje albuma na police je još jedino delilo Evu od kraja radnog vremena i odlaska kući. Jedan sasvim običan dan činilo se, sve dok u radnju iznenada nije ušao jedan uredan sredovečan čovek plavih očiju o kojima nije prestajala da razmišlja. Jedan dosta neobičan susret vodio je drugom, drugi trećem a sve to je postala jedna odlična tema za razgovor sa sestrom pre spavanja.

-Šef me je pitao: Zar nisi prepoznala tog čoveka? Da li ikad gledaš fotografije u našoj radnji? Taj gospodin kome si se dopala je naš poznati političar u usponu, 23 godine stariji od tebe Eva.

-Eva zaboga!

-Tata, ja…

-Eva ti ćeš postati umetnica a umetnici se ne druže sa ekstremistima imbecilima a još manje se sa njima zabavljaju.

-Ekstremista, imbecil?

-Tačno tako mlada gospođice. Napisaću mu pismo još večeras i zamoliti ga da više ne prilazi ni tebi ni Elzi ni Gretil. Taj sramotni odnos koji si započela sa njim mora da prestane. Draga Eva ovo prestaje večeras, reče Fric Braun i ode.

-Eva, šta ćeš sada?

-Presretnuću pismo čim ga pošalje i pocepati ga.

-Zar se ne bojiš da će ti jednom doći glave ta čudna fascinacija lošim momcima?

-Draga Elza, biti žena poznatog političara znači glamurozan život. Zamisli samo: lični frizer, krojač, kuvar, automobili i najskuplji parfemi i veš iz Pariza i Beča.

-Sve si lepo zamislila ali šta ćeš ako ga ipak preuzme Lini Rifenštal?

-Ta arogantna rediteljka? Ma šta ti je Elza, on nikada ne bi podneo da mu neka neurotična intelektualka ispravlja govore i suprodstavlja se njegovom političkom konceptu.

-Meni se on nikako ne sviđa ali vidim da si se ti baš zaljubila. Nadam se da će te i to ubrzo proći kao i svi tvoji hirevi. Na kraju krajeva, Hajnrih je mnogo lepši a pritom je i umetnik, tati bi se sigurno dopao.

-Laku noć Elza.

-Laku noć.

Minhen, 1929.

Vuk Tucakov: SAMO

Docnije je onaj glas na televizijskom prenosu saopštio da je na skupu bilo negde oko milion i petsto hiljada ljudi. On to nije tako doživeo, ali avaj. Tog dana ga je supruga ostavila i otperjala negde u Belgiju sa nekim uglađenim bankarčićem. Taj glas, praćen pucketanjem u pozadini, ilustrovao mu je u mašti stereotipni izgled spikera toga vremena; gusta kosa zalizana u stranu, namazana nekom pomadicom, i obavezno, ali obavezno, naočare dioptrije minus beskonačno.

Na skupu su bili prisutni i oni koji su doprinosili vrhuncu paradoksa. Imali su brade, crnu mantiju. Jedan je nosio naočare, da ne vidi svetlost Sunca Platonovog. Njih je prvo ugledao tamo negde iza govornice kad se našao među svetinom. Iznad njih neizostavna, multietnička, istoplemenska zastava, sa Konversovim znakom crvene boje posred one beline u sredini. Ta ljubljena Danica. Pored nje ispreturani redosled kolorita zastave koji je, kako su govorili drugi pripadnici plemena, dizao tenzije. Holanđani imaju crveno – belo – plavo. E sad, popa koji tapše i pet krakova u pozadini, jeste neukusno.

Zamišljaju ovi puške, znam. Propast gadna ta propaganda. Evo ide neka pesmica slična onoj poljskoj himni. Eto još rupa u celoj priči. A ovaj pored bezubi što mu bazdi iz usta arlauče iz grla iako ima na glavi šajkaču. Šesto godina je prošlo od nečega što je utkano u svakog pripadnika ove rulje. Krenuo je govor čoveka koji je neslavno skončao u kazamatu 2006. godine. Nije završio kao slobodan. Malo s. Namerno.

Mi? Mi ne vidimo nikoga ovde, a-a! Vidimo samo njega, gospodina čije ime govori o našem kontrastnom zarobljeništvu. A ja, gospodin Konstantinović, vidim samo Vas. Njega ne čujem. Evo, trkelja debeli o presudnom obračunu te slavne godine. Na reklamama kažu ,,prvo dobro properiteeee!’’ Kao dobar film, kad pomisli čovek da je Klint Istvud pa da će i on da zapuca. Kauboj, bre. Nešto mi dopire u uši…

-Obaveza naroda je da otkloni nesreću..

Nesreću predstavljaju ljudi iste vere kao oni sa turbanima, samo pripadaju ovom plemenu. E, tako. Ima podlogu čovek, mora se pročeprkati do Baščaršije nekako. O Samo, jadni Samo! Panslovenski čovek bez zastave morao bi imati boginju Ladu u duši svojoj. A ovde neka kvazi multireligiozna i multikulturalna svetina. Vraga moga. Sve pripadnici crvenoplavobelo. Oni ispreturani. Evo pored mene sveštenik kom u oči udara Sunce. Dajbog ti smeta, pope. Jarilo je isukao mač iz korice.

A ovo sve? Laži istog jezika, drugog imenovanja Boga u ateističkom panteonu koji je postao još krvoločniji u svojoj raznovrsnosti omrznuća Drugačijeg nakon smrti onog što je uveo crveni Konvers na trobojci. A sve nešto razmišljam.. Otac je, kad smo išli na mamin grob uvek pljuvao one grobove koje su umesto krsta imali taj Konvers znak. Pitam se zašto, kada smo i mi konvers konvertiti iz paganskog u onaj ružni krst. Doduše, žilavo se zadržala nekolicina običaja, ali nije Ilija, majku mu, nego je Perun.

-Za tu nam je bitku potrebno junaštvo..

Konji su potkovani, obučeni za doprinos apokaliptičnom kraju jednog močvarnog naroda od kog su ostali jedino tragovi u razgaženom blatu preko kog smo nekada zajedno prolazili. Nožići Pravoslavaca, Katolika i Muslimana na našim slovenskim vratovima. Nekada davno. Sada: raspršena iluzija i ispunjen zadatak zavade.

-Neka živi Srbija! Neka živi Jugoslavija!

Bratko, ne može i pare i jare, i ovce i novce, i ti to dobro znaš. Znaš ti vrlo dobro šta želiš. A da li si se nekada, bar na trenutak zapitao, postoji li u ovoj omađijanoj grupaciji ološa čovek koji zaista razmišlja sa nogama na zemlji, koji neće u carstvo nebesko? Nisi. Zašto? Zato što je sve u krstu, sve u polumesecu, sve u petokrakoj, a ništa u našim davno izgubljenim verovanjima u koja smo počeli da sumnjamo onog trenutka kad je zločinac zapretio i primorao. Konvers patike sa znakom bilo čega. Neka menjaju logo. Slobodan je začepio gubicu, a u ušima mi je tutnjala pesma ,,ko to kaže, ko to laže’’ koju je svetina pevala ne znajući da se onaj ustvari zove Perun.

Gordana Lasković: PROKLETA JERINA

Ime, Jelena Branković nije bilo prisutno u javnosti sve do pre par godina. Despotica je okarakterisana kao prokleta žena koja je uništila Srbiju, ali i svoju porodicu. Narod je kroz vekove verovao u sve što čuje o njoj, a mogle su se čuti samo ružne reči o ovoj, nesrećnoj ženi. Kao vrlo mlada udala se za Đurđa Brankovića koji je 20 godina stariji od nje. Podaci sa kojima danas rapolažemo kazuju kako je ovaj par imao mnogo zajedničkih interesovanja i shvatanja koja su na kraju dovela do ogromne ljubavi između njih dvoje. Ćerka Mara je bila Despotovo dete iz prvog braka koja je Jerini oduvek bila trn u oku, ali je ćutke uspevala da se nosi sa tom činjenicom. Pored Mare, imali su još i sinove Grgura, Stefana i Lazara, i zajedničku ćerku Katarinu. Prvi sin im je preminuo kada je imao svega deset godina, a despotici je to veoma teško palo. Nakon sinovljeve smrti despot je postao drugačiji čovek. Da li je sinovljeva smrt bila okidač kako bi otkrio pravo lice ili je razlika u godinama dovela do užasnog porodičnog života, ne znamo sa sigurnošću. Ono što sigurno znamo jeste da je Jelena u četiri zida trpela pakleni teror. Fizičko nasilje koje je despot vršio nad ovom mladom ženom je bilo svakodnevno, a svi napadi koji su dolazili iz vanjskog sveta su bili naneti upravo njoj. Ćerka Katarina je takođe bila zlostavljana od strane oca, a fizički napadi nad mladim ženskim telom su bili vidljivi i imali su posledice. Na Katarininom licu su zauvek ostali tragovi zlostavljanja u vidu tri ožiljka – na desnom obrazu, čelu i nosu. Dok je javnost za svaku lošu situaciju krivila Jelenu, despot je za razliku od nje bio veliki u njihovim očima. Jelena se nosila sa ogromnim pritiscima koji su dolazili sa svih strana, a kako bi umirila bar jednu stranu, ćerku Katarinu je udala za grofa Urliha II. Iako nikada javno nije govorila o tome, majka je dete želela da sačuva time što će je skloniti od oca koji je iz dana u dan bivao sve gori. Ćerka Mara je ubrzo nakon sestrine udaje pobegla od kuće odlučivši da se uda za Murata II. Sultan joj nije dozvolio da zadrži svoju veru, a ova činjenica je dodatno uzburkala javnost i Jelena je opet bila okarakterisana kao prokletnica od koje deca beže. Narod je o njoj na sva usta govorio kao o lošoj majci, lošoj supruzi i na kraju lošem čoveku. Trpela je udarce sa svih strana, ali se trudila da ostane podignute glave. Mržnja prema despotici je samo rasla, a despot nije činio ništa po tom pitanju nego ju je dodatno zlostavljao o čemu ona nije nikome govorila. Kada su Turci osvojili Smederevsku tvrđavu ubili su im dva sina – Grgura i Stefana. Jelana više nije mogla da se nosi sa svim nevoljama koje su je snašle i koje je prate od 15. godine, stoga odlučuje da okonča sebi život. Najmlađi sin Lazar pronalazi majku i sahranjuje je. Ni dan danas ne znamo gde se nalazi grobno mesto ove žene, ali znamo da je despot i nakon njene smrti nastavio sa ,,prljanjem“ njenog imena i imena njihovog sina. Lazara je okarakterisao kao majčinog ubicu, obesivši ga i proglasivši sebe za mučenika.

Зорица Станојевић: МАЧ И КОЊ

Још један мој уобичајен дан у кући… Спремила сам ручак, изнела веш да се суши, почистила кућу. Сунце је претерано пекло све живо. Но, то би могло да буде разумљиво, па ово је Корзика. Сви дани су једнолични, једино што је посве необично у овој кући је дечак о коме се старам. Он се зове Наполеон.

Стигла сам у ову кућу по препоруци госпође Мизе. Породици Бонапарта била је потребна дадиља која би била способна да контролише њихово безобразно, несташно, хиперактивно и посве необично дете. Када сам га први пут видела, одбијао је храну јер је био превише бесан, такав је увек када се наљути и када нешто није по његовој вољи. Бацао је комаде хране из свог тањира и гласно викао. Помислила сам да ми ово није требало у животу и да би можда било најбоље да одустанем од овог посла. Дечак је приметио да сам ново лице и претпоставио је да ћу се ја старати о њему. У нападу беса, погодио је и мене куваним кромпиром. Рекла сам себи да је ово дете немогуће и окренула сам се ка излазним вратима. Одједном, чула сам глас петогодишњег дечака који ми се одлучно обратио: Ако одеш, ти си кукавица!

Јако ме је изненадио овај тон и оваква одлучност. Рекла сам себи да је ово само једно размажено дериште, али оваква реплика ме је до те мере изазвала да сам њему у инат решила да останем и прихватим изазов. Од тада је отпочео наш рат.

На почетку, устручавала сам се да му приђем. Дане и дане проводио је у песку правећи војнике од блата. Напрецизније речено, плашила сам се да му приђем. Уз то, волео је да јаше метлу, да скида завесу са прозора замишљајући да му је то застава и да млати кашиком испред себе. Но, морала сам да испуним своју дужност. Дуго сам размишљала који би био најбољи начин да му се представим као пријатељ. Чула сам да дечак често помиње неког коња… Непрекидно је причао да жели да га има и викао је: Коњ, коњ, коњ… морам га имати! То је увек радио трчећи по дворишту и уз велику дреку. Уз то, не мање често, помињао је и мач.

Једног јутра док се, као и обично, играо у песку, пришла сам му. Ставила сам руке иза леђа. Наполеон је одмах обратио пажњу да долазим и уперио је поглед у мене. Полако сам се приближавала. Рекла сам му: Данас је један од твојих срећних дана, добићеш оно што хоћеш! Показала сам му играчке. Био је то мали дрвени коњ и минијатурни мач. Наполеон ме је снажно загрлио, узео је одмах две фигуре из моје руке и рекао: Једном ћу имати великог белог коња и прави мач, цела Француска викаће једногласно: Vive l’empereur!

Јована Марковић: ДОМИНО ДАМА

Рођена је 69 године п.н.е. Имала је лепо детињство, отац се трудио да јој испуњава све жеље,а она их је увек имала.Имала је три сестре и два млађа брата, али одувек се понашала као да је јединица. Пошто је била врло слатка и интелигентна девојчица, оцу је била миљеница. Како је расла, претварала се у веома лепу жену. Често је знала сатима да стоји пред огледалом и ужива у свом телу, у својим облинама. Била је итекако свесна своје лепоте и знала је да је искористи како би увек добила шта жели. Када је напунила 18 година, отац се разболео и убрзо након тога и умро. Краљевство је припало њој и млађем брату. Очева смрт је није нарочито погодила, брзо је заборавила на њега и почела је да смишља како да се домогне целокупног краљевства, да власт не дели ни са ким. Имала је амбиције у животу и није бирала средства како би испунила своје циљеве. Једно вече отишла је код млађег брата у собу. Он се таман припремао за спавање. „Слушај Птломи, размишљала сам нешто. Шта кажеш на то да ме ожениш како би добили безграничну власт,хм?“. Он је почео да се смеје не схватајући њен предлог озбиљно: „Шалиш се, зар не?“, упитао је кроз смех. „Не. Морам да имам сувладара и желим да то будеш ти. Једноставно сматрам да имаш потенцијала и да би заједно могли много тога да постигнемо. Шта кажеш?“. „Не знам, некако ми делује мало… Размислићу о томе.“, рекао је. „Размисли што пре, имам велике планове за нас двоје. Јави ми сутра. Лаку ноћ батице!“ – пољубила га је у чело и изашла из собе. Сутрадан јој је јавио да је одлучио и да ће пристати на њен предлог. Задовољно се насмешила и рекла му да се неће покајати и да је направио прави избор. Будући да је он осам година млађи од ње, знала је да ће моћи да манипулише њиме како хоће. Добила је шта је желела. Била је краљица. Имала је најскупљу гардеробу, шминку. Имала је слуге, људи су је поштовали, дивили се њеној лепоти, била је обожавана. Али њој то није било довољно. Седела је на балкону, уживала у заласку сунца са чашом вина у руци. „Нешто није како треба, ово ми није довољно. Хоћу безграничну моћ, хоћу да будем краљица света.“, размишљала је наглас. Од тог дана почела је да планира како би могла да прошири своју власт и добије шта жели. Прошло је неколико година. Њен млађи брат је, у међувремену, стасао и сазрео. Почео је да схвата намеру његове сестре и на наговор својих саветника одлучио је да јој се супротсави, сматрајући да и он има право да управља земљом. Сукобили су се у борби за власт где је она изгубила безгранично право и била је протерана из земље. Била је бесна и разочарана схвативши да је сада даље од свог циља. Није навикла на поразе,а управо је доживела један. Отишла је у суседну земљу, поневши са собом нешто гардеробе и дуката. Повела је и пар слушкиња. Првих пар дана није излазила из собе, али као веома јака личност схватила је да не сме да одустане, нешто мора смислити како би остварила своје снове. Тада се проширила вест да долази владар Рима и да жели да упозна њу и њеног брата. „То је то. Прилика коју сам толико дуго чекала. Арсиноја спреми ми топлу купку и овог пута ми сипај магареће млеко,јасно?“, викнула је. „Да, господарице.“- служавка је послушно одговорила. Одлучила је да искористи своју лепоту како би остварила своје снове. Обукла је најлепшу хаљину коју је имала, нашминкала се. Будући да јој је било забрањено да се појављује у својој земљи, смислила је да је умотају у тепих и пренесу преко границе. Када су стигли пред владара Цезара, одмотали су тепих и она је изашла. Била је у узаној хаљини која је истицала њене облине. Цезар је био импресиониран. Она га је заводила док није постигла оно што жели – док нису постали љубавници. Никад јој се није свиђао и мрзела је што мора да спава са њим, гадио јој се. Али желела је да добије богатство и моћ и у њему је видела излаз из своје ситуације. Са друге стране, Цезар је био опседнут њоме, пружио јој је све, испуњавао је сваки њен хир. Убрзо је затруднела. Била је срећна, јер је знала да ће јој то дете осигурати моћ, славу и сигурно место у Цезаровом тестаменту. Међутим, преварила се. Након што је родила сина, Цезар је убијен, али у тестаменту није споменуо ни њу ни њихово дете. „Проклет био Цезаре!“ – викала је из свег гласа. Није се понашала као удовица, није жалила, није носила црнину. Почела су оговарања међу народом, осуђивали су је. Неки су чак и тврдили да су видели разне мушкарце који јој долазе ноћу у посету. Народ је више није поштовао, али су је се плашили и нико није имао храбрости да јој се супротстави. Њу није било брига. Како су пролазиле године била је све окрутнија, све више гладна моћи и пара и… све лепша. Лепоту нико није могао да оспори. Мамила је уздахе где год се појави и мушкараца и жена. Сматрала је да зато што је лепа заслужује све.

Убрзо јој се пружила нова прилика. У град је стигао млад политичар, имућан, али вулгаран и пијаница. Будући да је била на ивици колапса, одлучила је да заведе и њега. То се и десило. Дочекала га је обучена као богиња, у веома провокативном издању. Био је опчињен њеном лепотом, њеним телом. Пришла му је и шапнула: „Слушај шта говорим, желим да проверим можеш ли трпети змије у постељи.“ Недуго након што су започели романсу, оженио је. И њему је родила сина како би обезбедила своју будућност. Није волела ни њега, али је бар добила све што је желела. Међутим, убрзо затим он је изгубио богатство и моћ,а она је пала у руке једном окрутном човеку, промишљеном баш као што је и сама била. Покушала је и њега да заведе, али он је од ње желео само једно. Служила му је као лутка за показивање, хтео је да буде у његовој власти. Поносна каква је била, није могла то да дозволи. Наредила је да јој се донесе кобра у одаје и убила се уједом змије како би себи обезбедила вечан живот. Пре него што је утонула у вечан сан рекла је: „ Вратићу се, ово није крај.“ и склопила очи.

Наставиће се…

Драгана Богојевац: БЕШЕ ЈЕДНОМ ЈОСИП БРОЗ

Од толике досаде узех дневник и почех да читам. Наравно, дневник није био мој одмах да се разумемо, такве будалаштине немам времена хронолошки да водим.

Године 1928, уочи дана 20 – ог , у месецу када цветају липе.

Изјурила сам из кројачке радње, сва зајапурена, хаљина ми још није била готова а вечерас је требала премијерно стајати на мени. Залупивши врата дрско, Милован обећа да ће покушати да је заврши. Ах ти кројачи и када их преплатите, модел не добијете на време. Пошто се проба хаљина није наслућивала, морала сам наћи начин да убијем време, пре него се (погледавши у сат) за тачно два сата, не нађем са дугогодишњом пријатељицом Меланијом. Времена на претек, ал’ где поћи, наравно, као и свака жена, завирила сам у прву обућарску радњу. Одавно нисам била у Загребу. Студије сам прекинула на другој години, због финансијских услова, давне 1922. год. Нашла сам један пар одличних црвених ципела, биле су скупе, али ајде не купују се сваки дан. Изгубила сам и појам о времену, како брзо лети сат кад размишљате само о себи. Истрчах из радње и упутих се Тргу бана Јелачића, тамо сам се требала наћи са Меланијом. Чекала ме је. Очи су ми заиграле кад сам је видела. Упознале смо се још на студијама, на катедри за гинекологију смо биле обе, медицина и жеља за учењем су кривац нашег пријатељства. Знамо се већ 6 година. Иста је, није се променила, само је она наставила са студијама. Обожавала сам да слушам њене приче, увек је имала шта за испричати. Током разговора пар пута је понављала, ајде подсети ме да ти кажем нешто после, и ја у мом стилу сваки пут одговарала, важи. Отишле смо на ручак. Дотерала се Меланија, била је јако лепа, слутила сам да жели што пре да ме се реши, и оде у њеном стилу. Током студија стално је понављала, девојке запамтите, мушкарци на пиједестал, пре сваке обавезе. Била је баш враголаста. Рече, дошло је до измене плана, више нисам у љубави са Мартином, упознала сам неког новог, али оно што ти желим рећи, то је да.. знаш она вечера која је требала данас да буде, неће је бити. Баш ми је жао, али ни хаљина ми није била готова тако да, не замерам. Већ новог? Ајме, девојка не губи ни минуте.

Узвикну Меланија, али не треба да ти буде жао, имам за вечерас већ неки план, упознаћеш мог новог дасу. Е …и да, хајде пожури са јелом, погураћемо ми ту ствар око завршавања хаљине. Кажеш кројач или кројачица? Кројач Меланија, већ је у годинама, али је цењен у граду. Је л’? Одлично, рачунај да је хаљина већ на теби.

Ајој, ваљало ми мало прескочити ове стране, убија у појам ово женско пландовање.

…Играли смо неку чудну игру. Стиснути једно уз друго, осетила сам његове руке..

Ау, враћај се назад, има овде доброг материјала, опасна ми је била стара.

Погледи су нам се сусрели и нисам могла.. окрећем још који лист назад.

Стигли смо на одредницу, изван града, мрак, скоро па се ништа не види, била је то помања кућица, више рупа илити шупа неко кућа али ајде ваљало је испоштовати Меланију. Ушли смо, унутра су седели 5 – 6 мушкараца, две до три жене, нејаке, само што ми не излете питање „ Меланија болују ли оне од нечега?“ Суздржала сам се. Прелетех очима по просторији, мало се задржах на мушкарцима, али ништа. Устадоше да се поздравимо, све нешто високо, кршно, ћораво, једино што ми је западало за очи биле су велике црне шубаре. Један оскудно одевен младић није ни пришао. Простак. Отрчала сам до прозора, на коме су висиле решетка до решетке, да ухватим мало зрака, у овом собичку је било свега, осим њега.

Хахахах зрак? Никад ми није било јасно како га Хрвати удишу? Али добро..Настављам да читам.

Одједном, погледи су нам се срели, и нисам могла, или нисам хтела окренути главу у другом правцу, буљила сам дословно у њега. Пришао је. Пружио руку, имена нигде, осетих потребу да кажем своје.

Рекох, Мирсада Радосољић.

А лепо, твоји мора да су пореклом из Сплита. Да, јесу.

Причали смо тако о породицама, занимању, мало траћили време. Али његове очи, његов хладан поглед, узбиђивало ме је све више. Меланија је већ нестала. Мрак је одвео на седмо небо, осећам.

Хајде да ти покажем кораке једне игре, верујем да је не знаш. Пратила сам га, упутио се на задњи излаз ове мале кућице. Гледала сам непознатог човека и мерила га погледом, наравно, црте лица, кораке, тело. Носио је наочаре, али поглед.. челични поглед је пробијао она стакла. Крупне црне очи уливале су у мени неку бојазност, усне танке али ова линија се код неких кривила, па се мушкарац и насмеје, али овај је заиста волео само да прича. Можда није имао времена да се смеје. Имао је заиста чудну фризуру, гараву црну косу, пожелела сам да прођем прстима кроз њу.

Играли смо. Стиснути једно уз друго, осетила сам његове руке на себи, прибијао ме је све више..Заиста ову игру до сад нисам видела. Окренуо ме је образ и нагло ме пољубио. Изгубила сам се. Овај човек.. одакле му идеја да може тако да поступа? Али нисам се одмицала, пожелела сам још. Шапутао ми је како имам лепе ноге, како би волео да ме милује, да ме поседује и да има свако право на мене. Окренуо се, погледао иза себе и наставио даље, само се сада окренуо шапутању на друго уво. Знаш ја бежим од власти. Направио сам неку ствар, и највероватније ћу морати да поступам у складу с њом. Морам стајати иза ње, то је моје масло, а последица ће свакако доћи, само не знам кад.

Сели смо на неке дрвене сандуке, почео је да ме љуби, све снажније и снажније.. покушала сам да га одгурнем, било би лепо кад бих знала и како се зовеш..? Не знам зашто ми је то било толико битно, али ово ми се за 26 година није десило, олуја страсти, дати се некоме..не, Мирсада ти ниси таква. Постала сам фурија од жене.

Гледао ме је.. и рече тихо Миодраг.. да.. тако се ја зовем. Лагао је знала сам то у истом тренутку док је изговарао.

Знаш ја те не бих пријавила никоме, можда бих те само киндаповала и држала заувек код себе, био би ми роб, ја твој и ти мој. Насмејао се. Знао је да је то немогуће. Устала сам с намером да се вратим у онај загушљиви собичак, рече само тихо, знаш ако се икад будем вратио, наћи ћу те Мирсада, имаћу моћ да те задржим, велику моћ. Нисам разумела, нити сам се трудила. Пољубио ме је у врат, и тихо шапнуо запамти само Јосип.. Веровала сам му. Погледала га на кратко, поцрвенела сам, мало је рећи, букнула. Њему сам се чинила симпатичном.

Обећала си да ћеш ме памтити, нека тако и буде, а за пар година, видећемо се опет. Померио ми је косу која ми је упадала у очи, благо прошао кроз њу и рече:

Ако ништа не буде кроз пар година, послужи се презименом Броз, па пошаљи жалбено писмо, врло радо ћу га осмотрити, детаљно.

Аууу Јосип Броз, па стара никад се ниси хвалила, еее мора да жалбено писмо никад ниси послала, ко зна чији би и где би сад ја био.

Наједном улази мој син и гунђа већ с врата, ови данашњи професори су стварно одлепили. Вамо желе да имамо слободног времена што више, а с друге стране задају којекакве глупости.

Е сине тако је то кад си уметник.

Мали студира књижевност. Воли да пише, мислим и да чита. Али више воли да блеји с ортацима.

И шта је сад на менију? Какав есеј, семинарски?

Ма Дамјанов Зеленко је сад пожелео неку историјску кратку причу, нешто као историјска личност није историјска, сад је као приватна, ма ко ће га знати, шта му све неће пасти на памет.

Мислиш оно као, одређена историјска личност у приватном контексту?

Ма..ваљда.

Ау, сине, имам одличну причу за тебе, седај.

Filip Janković: VIVA PERPETUA

                                                                                                                „Uzmite šaku svežeg pepela ili

                                                                                                                     bilo čega što je

prošlo i videćete                                                                                               da je to još
vatra ili da to može biti…“ B. M.

Napravio sam krug oko krune sveta da bih je video. Poput vučjeg zavijanja ispustila je zvuk koji je (umesto mene) odlučio da ostajem. Toliko opreznosti za samo malo snova…

Ah, klecavi korak na pragu novog sveta i tvoja ruka, prijatelju, pružena sapletenim nadama budi plamen u zgaslim mojim prsima. Zgaslim, da, zgaslim kao snuždeni okean posle nadimanja u buri. Po takvoj sam, zgasloj vodi, doplovio do tebe, i takva mi se mrtva voda rasula po plućima, uliva mi se u srce svakim novim danom od kad ne mogu da je vidim. Pod mesečinom pogružena bludi moja sen utopljena u onu stranu uma. Tamo teku žive slike i u živim bojama kupa se ona! Tamo praska njezin smeh i suza moja − ona nije sasvim mrtva! Al’ ni ja nisam sasvim − živ… A onda, kao da jašem po mekoj čelarevskoj zemlji, ali konja bez sedla, konja koji me ni ne oseća, kroz otežalo crno nebo što uz tresak naleže na ravnicu! Bljesne i kao da razdani, a stari hrast ostaje raspolućena buktinja pred kojom se konj propinje i zbacuje me, a ja ostajem sam pred otkrovenjem, u kalju kajan klečim, i molim svetlost da progovori iz spleta plamenih jezičaka onu jednu reč što vrhovima ližu, ali gluvo je nedostojno moje srce, ubio ga živi grom! što mi ne da sudbe moje glas da čujem gde je. Tada sukne oganj živi, sušta belina proguta me svog i negde, iz beskonačnog nigde, nežno, kao detetu mi šapne: „Evo me, naj!“

Trgnem se izmučen i mokar od znoja, pogledam kroz prozor na ogromne crvene stene u daljini, polivene oštrim jutarnjim suncem. U boji zore koja rudi, niz kanjon odjekuje poslednji glas iz dubine sna. I tera me da krenem. Možda sam ga dosanjao i pre vremena. No, iščeznu mi i slika ta, i tama, pod kapcima. I glas. A glava mi, da pukne…

Uskoro ću se probuditi iz ovog ništavila jave! Kalendar na recepciji podseća me: Novembar 21. Smrtni dan na dan rođenja. Danas ćemo ih opet spojiti! Ne napušta me ta heraklitovska misao, dok kroz maglu hitam da pružim ruku onome koji će tu misao i ostvariti, u ovaj dan! Početak mog snoviđenja i konačnog buđenja…

Možda ovo nije istina! Već sam se uplašio, predugo sam kucao − nastavilo bi da buja iz mene uzbuđenog, ali smiruje me je pogled njegovih plavih očiju, i jasne, spokojne crte lica. Verujem ti, prijatelju!

Stojim ponizan pred tajnim silama, gotov na suočenje sa prizivom sudbe. Strašni sud i sveta smak, neka! Ona! Ona me već predugo čeka! Prijatelju… „Počnite, Tesla!“

Strašni šum, pa munjovanka… Nešto šišti… Sred plavičastog pletiva kugličaste munje isijava topla ona belina poznati glas, u duši bola led mi se kravi: i negde, iz beskonačnog nigde, nežno, kao detetu mi šapne: „Evo me, naj!“

Marko Mihaljević: KAKVO DIVNO POPODNE

Bilo je tačno dvanaest časova kada je nemački kancelar ušetao u svoj kabinet. Prostorijom se osećao miris čaja od kamilice koji ga je čekao na stolu; miris koji je svom silinom pokušavao da razbistri ustajali vazduh koji je unutra čamio, zbog kojeg je kancelarija u tom momentu podsećala na svojevrsnu gasnu komoru. Ipak, otvorivši visoke prozore koji su krasili ovu impresivnu građevinu, kancelar je povratio živost koja je bila visoko potrebna njenom interijeru. Blagi vetrić je poput valcera zaigrao u okruženju, dok je kraljica Sunca svojim prisustvom obdarila ovu svetski poznatu i značajnu ličnost, skoro je oslepljujući. Sudar kolorita koji se nastanio u pogledu spolja upadao je u oči nemačkom kancelaru, unoseći u njega neobjašnjiv nemir. On se svakako navikao na crvenilo svuda okačenih zastava, sivilo građevina u centru Berlina, kao i crnilo uniforma koje te građevine čuvaju, ali zaista dugo nije pamtio ovako očaravajuće nebo. To beskonačno plavetnilo mu je u ovom momentu više ličilo na more iz nekakve bajke; more koje je poprimilo boje hiljade safira i tirkiza koje su astralni moreplovci vekovima u njega bacali, i to sve po nalogu usijane imperatorke koja njime i sada ponosno vlada.

Prošlo je već nekih sat vremena, a kancelar je i dalje sedeo u svojoj fotelji, sasvim sporo ispijajući čaj, ošamućen od prizora kome je prisustvovao. Ovo stanje ošamućenosti povezivao je sa stanjem opijenosti alkoholnim pićem, i, pošto nije bio naročit ljubitelj takvog stanja, odlučio se da nešto tom prilikom i učini. Iako se dugo nije bavio slikarstvom i iako su mu rekli da za takvu umetnost jednostavno nije stvoren, u ovom momentu je imao nezaustavljivu želju da ono što je video prenese na platno. Za hartiju je iskoristio pozadinu nekakve mape koja ga je čekala na pisaćem stolu; mape čija je sadržina bila nesumnjivo važna za njegov posao i istoriju uopšte, ali u tom trenutku manje bitna od inspiracije koja je u njemu kuljala. Za slikarsku četkicu upotrebio je svoju četkicu za zube, dok je nedostatak vodenih boja upotpunio kantama farbe iz susedne prostorije koja je tada bila u procesu renovacije.

U početku kancelar je zaista uživao u činjenici da se vratio svom zaboravljenom hobiju. Nije ni zamišljao da je slikanje nešto u čemu bi i dalje mogao da uživa i ono ga je na trenutke potpuno vratilo u neko bezbrižnije doba; doba kada na svojim ramenima nije morao da nosi tako veliki teret kao što je to sudbina cele nacije. Međutim, ovo njegovo raspoloženje nije bilo dugotrajno. Nerviralo ga je to što koliko god je mutio onu farbu i rastvarao je sa vodom, nikako nije mogao u potpunosti da izimitira ono veličanstveno more koje je video. Nerviralo ga je što, uopšte, verovatno i ne postoji boja koja bi mogla verno predstaviti vladarku svetlosti i njenu ćilibarsku haljinu. Nervirao ga je taj kontrast boja koji mu je iz prve bio interesantan; činjenica da crvena i crna na njegovom platnu potpuno zasenjuju plavu i zlatnu, kao da su one nekako značajnije, lepše. Najviše ga je, pak, nervirala misao koja se tada usadila u njegovoj glavi: misao da talenat za ovakvu vrstu umetnosti više ne poseduje, ili još gore, da ga nikada nije ni imao.

Činilo se kao da su prošli sati, a ovo „neuspelo“ delo, sada sasvim izgužvano, ulepšavalo je kantu za đubre u praznom uglu kabineta. Zagledan u jednu tačku, kancelar je poraženo dremao. Ni cvrkut ptica, koje su poput orkestra nastupale na bini njegovog prozora, nije mogao da ga probudi. To je, pak, pošlo za rukom telefonu, čije ga je glasno brujanje trglo iz nesvakidašnjeg stanja opijenosti. Javio se promuklim glasom.

„Moj fireru,“ čulo se sa druge strane, „potrebni ste nam u sobi za sastanke.“

„Odmah dolazim.“ Kratko reče on, pročistivši grlo.

Bacivši još jednom pogled kroz prozor, kancelar je uzeo šešir i napustio prostoriju. Jarki zraci Sunca skrivali su plavo-žute otiske prstiju koji su poput amblema sada ukrašavali kvaku na vratima.

Николина Зекоња: СМЕНА СМРТИ

Измешани гласови јасно су одзвањали са горње палубе.Заједно са звуком у мисли су долазили свеж морски ваздух и зраци сунца.Блајт и остали афрички младићи са језом су предосећали да долази њихова смена.

Надзорници су упали са бичевима у одају доње палубе и потерали их да приме смену на веслима. Блајт на тренутак застане и погледа у очи једног надзорника. Надзорник зарежа и ошину га по голим леђима. Колона продужи напред. Једног за другим су разводили међу редове веслачких клупа са којих су пре тога уклонили изнемогле робове. Док му је ковач прикивао ланце за под Блајт је гледао кроз отвор,према обали. На лицу му се оцрта изгубљена нада и стално присутан страх. Потом се ухвати рукама за главу. Мучно је дисао,као да га неко гуши.Онда стаде да се удара окованим рукама у груди.

– Да сам проклет! Зашто смо се препустили овим зверима?
– Умукни,гаде,и хватај се весла! – прекиде га гласан узвик,праћен фијуком бича.

Голи бичеви поново му избраздише леђа. Он поче да весла. Брод је секао воду,веслачи су пратили ритам бубња. Блајт чу неку песму чије речи није разумео,али је мелодији погађао смисао и плакaо је,плакао је због себе. Очи су му гореле,израњавани дланови жестоко су га пекли,из носа текла му је крв,а тело се претворило у живу рану. У глави је чуо звук удара чекића и ланаца који су повезивали окове.

Не могу више – клону уплакани Блајт,остави весло и наслони главу на отвор доње палубе.
Дојурише стражари и почеше га тући. Ударци бича секли су младићеву кожу,лице му је било опуштено,није осећао бол.

Елизабета Фејеш: ФРАНЦУСКА АРМИНА, ВОЂА АРМИЈЕ, ЖОЗЕФИНА

Жозефина, Наполеонова летећа машина, на небо га води, он лети, он лети.

Оно што знамо о тако великој личности као што је Наполеон Бонапарта јесте то да је остао упамћен по војним освајањима, као велики француски император. Био је омањег раста и многи сматрају да је због тога патио од комплекса ниже вредности. Женио се два пута, а његова прва жена је била Жозефина.

Међутим, оно што је остало необјашњено јесте његова загонетна смрт. Многи се и данас запитају, како ли је умро Наполеон? Оно што је историја забележила јесте то да је умро од канцера на желудцу, а друга претпоставка јесте била та да га је отровао његов пријатељ гроф Монтхолон. Та тврдња иако никада није била потврђена, веродостојнија је.

Историја се није усредсредила на кључну појаву у Наполеоновом животу. На његову прву жену, највећу љубав, али уједно и фаталну. Жозефина. Блудница. Жозефина, фатална армина. Жозефина, која није могла да роди Наполеону толико дуго очекиваног наследника. Жозефина, коју је заменио другом женом, Маријом Луиз.

Жозефина је била лудо заљубљена у Наполеона. Он није знао на шта је све спремна одбачена жена, као ни то на шта је све спремна она урадити како би Наполеон био само њен, ничији више. Желела је да га задржи по сваку цену. Веома тешко јој је пала вест о другом Наполеоновом браку, као и то да је морала отићи из Наполеоновог живота.

У почетку га је молила, преклињала да је не остави, да је не замени. Испуњавала му је сваке хиреве и дозвољавала да ради са њом шта год жели. Постоји она изрека: „Љубав је слепа.“ У њеном случају изгледа да је то стварно било тако.

Па ипак… Како је време текло она је постајала све више и више огорчена… Чинило се да је прихватила чињеницу да ће се Наполеон оженити другом. Није много причала. Постала је ћутљива, повучена. У Француској се разгласило: „Наполеон оставља Жозефину! Жени се другом, Маријом Луиз. Свадба за две недеље!“ У срцу јој је поигравао и титрао отров. Расла је љубомора, која се полако претварала у осећај мржње.

Покушавала је пронаћи све оно што је Наполеон поседовао и у другим мушкарцима, али безуспешно. Њена жеља за Наполеоном је само још више расла. Али… Такође је расла и жеља за осветом.

Прошле су и две недеље. Чују се црквена звона. Жозефина се полако спрема. Облачи белу венчаницу. Замишља своје и Наполеоново венчање. Присећа га се. У цркви у Сен Жан де Лизу, Наполеон очекује своју нову супругу. Очекује наследника. Млада корача ка њему. Церемонија се обавља. Млади вео прекрива цело лице. Венчање је обављено. Одлазе у Наполеонов дворац.

У једном моменту, Наполеону се драстично мења израз лица. Остао је запањен. Примећује крв на венчаници, малу црвену мрљу доле испод струка. Скида вео млади, да провери да ли је све уреду. Уместо младе, угледа Жозефину. Она скида беле рукавице, и показује му крваве руке. Остаје слеђен.

Узима чашу, треба му вина, много вина да би схватио шта се ту управо догодило. Међутим, такође није рачунао ни на то да га је његова Жозефина веома добро познавала. Знала је да је прво што ће он урадити управо то и зато је у вино ставила отров.

Наполеону су почели да трну сви мишићи, пада згрчен на земљу. Жозефина му говори да ће сад бити заједно са његовом Маријом, кад је већ то толико прижељкивао! Ипак далеко од њених очију, у црној земљи, где га Марија неће моћи додиривати, јер је он само њен и ничији више!

„Наполеоне, ти си само мој, мој запамти и тако ће и остати!“

У новинама је процурила вест. Масакр у Француској. Наполеона отовао његов најбољи пријатељ, гроф Монтхолон! Њега су ликвидирали убрзо. Тело Марије де Луиз никада није било пронађено. Жозефина је вешто прикрила све доказе који су њу доводили у било какву везу са трагичним масакром.

Таква је била она, непобедива у сваком смислу. Француска армина, вођа армије, Жозефина.

5. PRIVATNA ISTORIJA

U narednom zadatku nastavljamo da se bavimo kreativnim retelling-om postojećih tekstova. Ovoga puta, tekstovi kojima ćemo se baviti biće – čitava istorija.

Vaš zadatak biće da napišete istorijsku kratku priču. Kao predložak možete iskoristiti bilo koji istorijski period (srednji vek, drevni RIm, Drugi svetski rat, Prvi srpski ustanak itd.) ali sa sledećom napomenom: vaša priča će se baviti privatnom istorijom određenih velikih ličnosti ili događaja, a ne objektivnim („udžbeničkim“) prepričavanjem istorijskih fakata. Tako ćete imati dva preporučena – ali ne i jedina moguća! – prilaska ovom zadatku. Sa jedne strane, možete napisati rad o određenoj istorijskoj ličnosti (Napoleon, Karađorđe, Dositej, Nil Armstrong) i smestiti je u sasvim privatan kontekst, van velikih istorijskih događaja, pišući priču o onome što nije ostalo zabeleženo u udžbenicima istorije. Sa druge strane, možete priču zaista posvetiti opisu nekog velikog istorijskog događaja (Kosovski boj, bombardovanje Hirošime, prva bioskopska projekcija), ali iz perspektive „neistorijskih ličnosti“: običnih ljudi koji istoriju nisu oblikovali, nego su joj samo prisustvovali.

U ovom zadatku istoriji prilazite ne kao naučnici, već kao književni autori. Za vas, istorija je još samo jedan tekst koji prema nahođenju svoje priče možete oblikovati. Zbog toga ćete u ovoj vežbi imati slobodu i da uđete u prostor alternativne istorije – vaše priče, drugim rećima, mogu se ticati i nemogućih istorijskih scenarija koji se nisu desili (Nemci dobijaju Drugi svetski rat, drevni Rim i dalje traje itd.).

***

Radovi se moraju predati do petka 9. decembra. Ukoliko imate bilo kakvih pitanja u vezi sa zadatkom, možete ih postaviti na konsultacijama ili putem mejla.

Srećno pisanje!

Немања Голић: ТРОШНА ЛеЂА

Ујутру, нешто пре 7, када је конобарица дошла да отвори кафану, на степенику, испред улаза затекла је њега, старог познаника, некада чувеног хирурга, а сада уморног човека, који силом прилика и даље ради на истом месту, у истој болници и чека – пензију или смрт, није му битно, само да више не мора да мисли о свим људским животима који су му поверени. Око њега лежи неколико, празних, флашица јефтиног пића, за које би се, на основу укуса, рекло да је пре намењено за прање подова, него за конзумацију, али су му послужили као прва помоћ, у, увек болном, времену између завршетка треће смене и отварања кафане. Чим је отворила врата, од недавно редовни гост је улетео унутра, сео за шанк, наручио кафу и „нешто кратко“ и запалио цигарету.

Шта је, докторе, тешка ноћ?
Тешка, мајку јој јебем!
Па, шта је било, докторе, кад сте се тако смркли?!
Изгубио сам синоћ још једног. Млад дечко. Греота!
Све чешћа појава. Трећи смртни исход за пет дана. Прекаљени, врсни, хирург више као да не може да се носи са својим послом, са крвљу, са пацијентима, са хитним случајевима које му доносе, са имањем људских живота на својим леђима. Уморан је од свега, предуго се бави тим послом. Доста му је!

Деси се, докторе, није крај света. Помислите само на то колико сте живота и спасили!
Ма знам, знам све, сви ми исто говоре. Не могу више, не могу! Превелики је терет, уморан сам!
Ви? Па, не смете ви да будете уморни! Ми другог доктора немамо!
Немате, немате. Знам. Зато се и трудим и даље. Али све је теже и теже. Немам више снаге да на леђима носим толики терет!
Знали сте да ће бити овако кад сте одлучили да се бавите тим послом.
Одлучио? Ништа ја нисам одлучио. Него сам, просто, морао. Није имао ко други.
Како нисте одлучили? Па, што сте онда постали хирург?
Био је овде један хирург пре мене. Ни он није волео свој посао, радио га је, практично, по казни. Али га је радио добро! Имао је ћерке које су имале некакве јабуке. Једном, кад сам кренуо код њих, по јабуке, срео сам га и он се понуди да оде по јабуке уместо мене, ако му ја, на кратко, причувам пацијенте. Пристанем ја. Међутим, погину доктор негде успут, не знам ни шта му се десило, а ја остадох да му пазим пацијенте. И како никог није било да ме одмени, остах ја са пацијентима и, мало по мало, постадох хирург. Богови само знају колико је времена прошло од тад, а ја, ево, ни крив ни дужан, и дање пазим негове пацијенте и радим његов посао.
И је л’ вам тешко?
Претешко!
А, кол’ко ћете, докторе, још морати тако? Кад ће доћи неко уместо вас?
Неће, чини ми се, никад нико доћи уместо мене! И кад умрем носићу овај терет, па макар негде по Африци!

Љиљана Скубиловић: МИНОТАУРЕВО МОРЕ

Убио је он њега. Посматрао га разјареним погледом; док је испрекиданим уздисајима долазио до ваздуха, како лежи на поду. Био му је изузетно ружан. Како због изгледа, тако и због своје исцрпњености што мора да се бори са сваким бићем које му дође без и најмање љубазности. Каква ли су то бића па да тако изгледају и тако се понашају, питао се са пуним правом. Само су нешто другачија од њега, када се мало боље погледа.

Поче окретати главу око себе са жељом да што боље увиди своју конституцију. Све је било ту као и прије, баш онако како треба да буде. Он је себи био посебан, створен баш онако како би и требало једно биће да изгледа. Овај што је лежао мртав испред њега, није био по тим мјерилима. Био је необичан. Изгледао је као чудовиште. Чудовиште које му се није могло супроставити по свим могућим мјерилима, али он се ипак одлучио на такав подухват, као и сви они прије њега. Одвећ му је било досадило да долазе, свако мало би га узнемиравали. Камо среће да су долазизи у миру и љубави. Морао их је убити, друге опције није било. Насртали би га њега, вриштали. На сваки његов покушај да им се приближи реаговали би бурно и насилно. Више није ни марио за њих. Заборавио је да га је некад и било брига. Постали су му храна, његов опстанак.

Онај што је лежао на поду, чврсто је држао конац у руци, као да му је представљао последњи спас. Саже се Минотаурес из радозналости и узе у своју руку конац. Поче да прати путању конца омотавајући га око своје велике руке. Одмакао се већ доста од свог препознатљивог простора, мада сви ти ходницу су били више мање слични. Сродио се са овим зидинама, они су били његов дом. У границама је препознатљива сигурност.

Крај конца га доведе до самог краја ових изломљених ходника, његових ходника. Већ пар пута је знао долазити до излаза, набасати сасвим случајно и сваки пут би остајао у својим зидинама. Издалека је посматрао необично јаку свјетлост која му је задавала велики бол у очима при дугом гледању. Страх и језа би му се јавила при помисли да направи још један корак ка непознатом. Бацио је велики колут конца према излазу и као и сваки пут окренуо се и преко изломљених ходника нестао у дубинама својих путева.

Атињани су наставили и даље да шаљу своје жртве преко мора на Критско острво, да умире чудовиште у лавиринту. Минотауресу су бића и даље долазила, нису се промјенила, остала су иста. Он их је морао убијати због разлога о којима више није желио ни да размишња, просто је тако морао.

Milica Teslić: KUĆA NENINA

Kažu da je još pre nekoliko godina otišao u grad na studiranje. U to vreme da dođete makar i do sledećeg sela trebale su skele, koje su često stajale baš tu gde su nekog malog umakali u taj mulj već ustojalog kanala držeći ga nogu, a to je bio pravi pravcati događaj. Svašta se tu zbivalo, no o tome neki drugi put. Krenuo je u jesen sedamdeset i neke, priča se da je slao pisma, javljao se. Mada naše pošte, ah znate i sami kako to ide, neko pismo pod kapiju, neko slučajno ispadne na putu, neko se otvori pa pročita, svakako niste bili sigurni. Telegrami su bili mnogo jednostavnija stvar, ali ma ko će tako lepo opisati svoje doživljaje u što manje reči, koje koštaju sve više. A bio je naočit mladić, visok, od jačih što bi rekla ona baba iz druge ulice, i iz dobrostojeće porodice za njihovo poimanje. Deran bez mane, doduše malo čudnoga imena, ali to je tada bila moda. Dakle taj naočiti mladić, Odisej, malo pre nego što će krenuti zagledao se u devojku iz susednog šora. I kakva bi to samo ljubav bila, da su samo rođeni malo ranije, ali sad je bila moda učiti škole. Potom sledi odlazak našega momka nakon ispraćaja sličnog onome za vojsku, samo nešto elegantnije ako su okolnosti to dozvoljavale, sa guranjem po koje novčanice u džep, nekom violinom iza ćoška i par uplakanih komšinica koje neće moći više da iz prikrajka posmatraju po koji randevu mladih. I prolazile su godine. Da, ne spomenuh ona devojka zvala se Penelopa, iz milošte su je zvali Nena. I dakle, prolazile su godine, Nena ga je čekala. Od njega ni traga ni glasa, a ona je ka udaji već brojala sitno. Jer kako godine lete, šansa za što manji miraz, i udaju u što bolju kuću se smanjivala. A nije da nije imala prosaca. Pekar iz četvrte ulice, mlekadžija s kraja njene, i onaj što je imao svoj sopstveni bunar u dvorištu, zamislite samo, bunar, svoj bunar. Trgovci koji su s vremena na vreme prolazili, kupujući perje ili gvožde doneli bi po neku vest koja je uglavnom bila nepotpuna, ili netačna. Ali ona ga je čekala. Njenom ocu Ikariju to je počinjalo da smeta, dok je njen stric Tindarej nekako iz prikrajka uvek navijao za Odiseja da postane zet. A on, svetla grada su ga potpuno zablesnula. U prvi mah, bio je sasvim uzoran student. Provodeći dane, tapkajući po metalnim tanjirima kantine, grejući se u raznim čitaonicama. Ali nove navike činile su svoje. vruć hleb iz furune, zamenio je nekim spljeskanim pecivom iz obližnje pekare koja je bila toliko različita od one iz njegovog mesta, a opet iste namene. Leganje i ustajanje sa kokoškama, obrnulo se načisto, jednostavno grad je imao neki drugi tempo. A stare navike polako su bledele, ostala je tek neka naznaka na stari život kada bi se izgubio na nekoj raskrsnici, ili pozdravio komšiju koji mu ne bi tako ljubazno odgovorio. I držao se on jedno vreme, sećao se zašto bi želeo da se vrati. Noćni život nije voleo, tačnije nije ga ni poznavao. To bi ga remetilo, ne bi postizao svoje obaveze. Poznavao je neke koji su svoje dane zamenili za noći, umesto svih tih knjiga koje su čekale naslagane, čitali bi karte pića po kafana. A jedina muzika za koju je on znao bile su po neka dodolska pesma ako bi godina bila sušna, i par pesama koje su se pevale kada bi se neko prosio, ženio, venčavao. A ovde slušalo se sve, iz svakog lokala dopirala je neka druga muzika, koja je uz onu kartu pića mamila svakog i namernog i slučajnog prolaznika. On je taj deo grada kulturno izbegavao, ali jednom mu se nekako napreči da mora tu proći. Radili su ulicu pored, i jedino bi tu mogao proći da stigne do svoje kuće, da završi onu knjigu koju je počeo toga jutra. Ali izgleda da su se obistinile one priče o tom primamljivom svetu koji počinje negde iza ponoći. Pomislio je da neće štetiti da uđe na samo jednu pesmu, tu još nikad ranije nije čuo. A ti glasovi pevačica iz načičakanih lokala su bili tako primamljivi, razumeo je možda svaku treću reč, ali je želeo da čuje i onu prvu, i onu drugu. I onu pesmu, i onu drugu, a fajronta još nije bilo ni na pomolu. Ona ga je čekala, a on se nije vraćao. Nedugo zatim, kažu udala se, ima troje dece, nepregledno jutara zemlje, kažu srećna je. Ali kao da i ona čuje neku pesmu, pesmu koju peva neki njoj poznat glas.

Aleksandra Šojić: KAMUFLIRANA BOGOMOLJKA

Dok je boravila u svojim odajama, i posmatrala izgužvanu posteljinu bačenu na pod, razmišljala je o rečenici koju je čula u poslednjih nekoliko godina svakodnevno – „U tebi ima nečeg tajnovitog, nedokučivog i pogubnog što nijedna žena, koju sam do sada upoznao, nije imala.“
I da, bilo je nečeg mističnog u njoj samoj, postojala je tajna koju su znali samo ona i četiri zida njene sobe. Svi ti silni muškarci koje je mamila u krevet nestajali su posle provedene noći sa njom, i nekim čudom se nikad nisu vraćali.

Sfinga je bila devojka koja je ceo život provela u malom bordelu smeštenom na samom ulazu grada. O njenom poreklu znalo se samo da je sa istoka i da je kći nekog Tifona i Ehidne i da ju je u to mesto dovela i ostavila Hera, gradonačelnikova žena. A kako i zašto je završila u tom bordelu niko do kraja nije znao da objasni, kao ni sudbinu muškaraca koji su se našli iza njenih zatvorenih vrata. Godinama je Sfinga privlačila svojom mističnošću mnogobrojne mušterije i upravo zahvaljujući njoj bordel je i dalje uspevao da odoli kriznim godinama koje su dolazile.

Posmatrajući izgužvanu postelju i mrlju na egipatskom tepihu, još jednom je razočarano uzdahnula.
„Ni ovaj nije mogao da odgovori na jedno jedino prosto pitanje. Da li ja tražim previše? Da li je ipak tačno da su svi muškarci isti? Pa zaboga, ne tražim mnogo, tražim samo da reše jednu jebenu zagonetku. „Koje živo biće, samo sa jednim glasom, ima nekad dve noge, nekad tri, nekad četiri, a najslabije je kad ih ima najviše? Ni ovaj nijee znao odgovor, a najveću sam nadu polagala baš u njega. A bio je tako leeep. Ali i glup. Znam da tražim nemoguće, znam da je srodna duša samo mit, ali opet, nikad se ne zna šta nosi dan a šta nosi noć. Iii, seckanje može da počne. Gde su mu sad one crne velike kese?! Gde sam ih ostavila? Hmm. A da, ispod jastuka su, i zaboravila sam da sam onog malog debelog ugušila sa njima. Njega mi i nije žao, i nije bio neki frajer.“

Godine su prolazile, a Sfinga nije pronašla muškarca koji je ispunio njena očekivanja. I dalje se nadala da će ga sresti, i da će svakog časa zakucati na njena vrata, ali se to nikada nije dogodilo. Želju za odgovorom je sačuvala, kao i poriv da svakog partnera posle odnosa kao bogomoljka ubije.

Aleksa Nikolić: Eurigrantkinja

1.
Aristofan: Žabe 1032; Ovidije: Metamorfoze XI, 1-85; Konon: Naracije 45
ili
Predigra

Nedaleko od obale Lezbosa, u krugu u kom isplovljavaju noćni ribarski brodovi, diše jedno mehurište. Mehuri se, bez stanke, propinju k istoj tački na površi, da bi se tu rascvetali. Prsnu, a s tim zastruji tupi, daleki odjek što naliči zvuku harfe, kao snevana pesma belih pokretnih sfera. Nije se u Mitileni do sada pojavio ribar koji je znao rečju da prenese glatkoću tog zvuka. Po povratku sa noćnog ribarenja, ustavši oko podneva, svaki bi od njih sedeo za terpezarijskim stolom i pred svojom nezainteresovanom decom pokušavao da dočara taj zvuk njišući blago svojim maljavim i tupim prstima pred zatvorenim očima. Žene bi suptilno vrtele na stolu ispijenu bocu Metakse, izvađenu iz muževljeve sinoćnje kabanice, i gledale njegov zanos, ispod oka, podsmešljivo. Oni bi, svojim hrapavim šakama, nedavno promrzlim, nastavljali da njišu, sve zanosnije, sigurnije, kao dirigenti, loveći nit melodije koja je šaptala na površi, na mehurištu.

Onda bi žene demonstrativno ustajale od stola, uz škripu naglo odgurnute stolice, pojačavale televizor koji je izveštavao o broju utopljenih emigranata, i na kraju uzele da peglaju posteljinu za krevete koje izdaju nemačkim turistima. A ribari bi, i dalje žmureći za čelom stola, evocirali tišinu i blagi ton pod mesečinom. On se začuje kad sve barke pobacaju mreže na dno sivog i teškog mora, ugase motore i stanu čekati. Zna se među mitilenskim ribarima, kolenima unazad, zabaciti mrežu u krug od dvadesetak metara oko mehurišta, to je nepomisliv čin. Ribarski pupak sveta. Zašto bi se u njega diralo? On oslobađa od potrebe za bežičnim internetom i televizijskim signalom u malim noćnim kabinama ribarskih brodova. Tajna je mehurišta neki podvodni gejzir, mrestište neke neidentifikovane vrste? Neumorne pretpostavke – draž uobrazilje. Najsvetlija iskra čovekove radoznalosti tu se zaustavi, utaži se na izvoru maštenog ili jednostavno stane pred činjenicom da je mehurište uteha čemernoj ribarskoj noći. Čemernoj ribarskoj noći! To odzvanja kao beskrajni eho, po mrakom zbrisanim pučinama. Tu je uteha skuplja od svake istine. Izroniti mit o pevljivom mehurištu, znači ostati praznog umornog pogleda pred tromim morem i ravnodušnom mesečinom, u pukim noćima, koje bi se, kao perle, nizale na nit življenja, do njenog čvora.

Tajna ribara. Tajna ribarske dece. Ona danas mogu da dosanjaju neki drugi san, a ne samo ribarsku uzburkanu noćnu moru. Toj su deci očevi, gledani povremeno preko telefonskog ekrana, smešni, zajedno sa njihovim podnevnim nežnim pokretima prstiju. Ali, u svemu tome postoji nešto što ih straši, nešto zbog čega zaista ćute o tome, zbog čega se naposletku odluče da svoj život otisnu u plitku vodu Jonije, tragom očeva, smešnih, ali zanosnih u svojoj opijenosti mehurištem i snagom kojom teši. Pokopaće svoje snažne očeve, a onda će oni u nasleđenim malim brodovima, stajati uz mehurište, kao straža. Preko njihovih će glava, crnim nebom, kolati nevidljivi signali i talasi koji sprežu ceo svet u njegovom nemiru, a oni će spokojni, biti na straži svoje tihe utehe, radi koje su i hteli napore.

2.
Marvo Vetranović: Orfeo 225-230
ili
Obrt

– Neću ponavljati, od ovoga nam životi zavise! Ne smete paliti telefone dok se ne dokopamo kopna! – vikao je švercer, šapatom, bez glasa i boje u njemu, kao u čvrstom fosfor koji sagoreva.

On je jedini stajao u velikom gumenom čamcu, ali pognut. Sevao je u mraku svojim krupnim belim očima. Sve razdražljiviji zbog čestih jecaja, mahao je šakom skupljenih prstiju, po italijanski. Dete sa ulica Tripolija, umazanog iskapalom kradenom naftom. I sam je na duši nosio te fleke, to je jedino nasleđe koje je imao.

Dvadesetogodišnja Eurigrantkinja, iz Alepa, sedela je uz samu ivicu. Mokru i oblu. Po najvišoj tački tog gumenog oblog zida, išao je debeli mornarski kanap. Držala ga je čvrsto. Imala je žuljeve na oba dlana. Jonska so se uvlačila u ranice, i pekla ju je. Smrdlji vlažni prsluk za spašavanje, žuljao joj je vrat i gušio ga. Telefon je držala na ogrlici, kao privezak, pritisnut uz telo, ispod duksa. Između baterije i poleđinskog poklopca čuvala je dvesta evra i sliku brata, poginulog dok ju je spasavao od otmičara u ruševinama Alepa. Neko ju je, s nedostatkom daha u grudima, čekao na obali Lezbosa, sam u stenama, skoro u vodi, čekajući kao nekadašnji piratski doušnici s kopna. Mislila je s nemirom na njega, i na trenutak kada će ga ugledati i doživeti da se sva njegova obećanja o kraju svih trauma obistinjuju. Nije ga videla bezmalo godinu dana, od kada je otišao, istim ovim putem. Čvrsto zatvorenih očiju, priljubljena uz gumeni obod čamca, crtala je na poleđini kapaka njegovo lice, ali bi se, kao u košmaru, iz osmeha tog momka stvorio krvavi bratovljev stomak sa nožem duboko zabodenim u njega, kako krvari bez prestanka. Onda bi naglo otvorla oči, pa nemirno i neutešno lutala pogledom po površini vode, uz nemirnu liniju mesečine. Briznula bi u plač, ali nije smela. Nanovo je zatvorila oči, i počela čežnjivo da zamišlja lice onog ko je čeka, njegove okrugle oči sa tamnim smeđim dužicama, koje nemirno kolutaju uveravajući je da je ovo što radi jedini put. I opet. Iz nemirnih dužica, izlije se krv iz stomaka sa toliko rana, sitnih i preciznih kao zmijskih ujeda. Odjednom, kao da je svaki od tih ujeda osetila na sebi, htela je barem da se zgrči, ali ju je teški prsluk sprečio u tome. Pogledala je u more, tvrdo i opasno, a onda u crnilo neba. Sve je to sliveno u jedan veliki sveokružujući tamni svod. A na njegovom vrhu, bledo su bridele neke daleke zvezde. Tako slabo i zloslutno, kao da su napuštale ovaj svet.

Činilo joj se da je to nebo nad njom izvrnuto mrtvo jezero u noći, koje, namesto zvezdama, sja krhkim i jezivim belasanjem pomrlih riba izvrnutih na površini, pod mesečinom.

Probio je kroz nju leden znoj. Glava joj je klonula, kao da je izgubila svest. Obrazi prbledeli. A onda ju je žena pored nje, sa detetom u naručju snažno prodrmala rukom, i pokazala u pravcu snažnog svetla.Videla je, kao kroz maglu, svetlost svetionika! Divnog, niskog, ali snažnog svetionika! (Jednom takvom sam se i ja sam divio u Piranu, blizu Trsta.) Obodrilo ju je to! Više nego išta. Zavukla je hitro ruku ispod krutog prsluka da se dokopa telefona. Nije se obazirala oko sebe, nesvesna svojih postupaka, izvukla telefon i upalila ga. Mokrim i drhtavim prstima, koji su klizili po ekranu, htela je da napiše poruku onom koji je čeka: Vidim! Vidim te! Strpala je telefon nazad, uz ustreptalo srce, koje je odjekivalo poput meke zemlje pod konjskim topotom. I odzovnila je poruka, tamo, nisko u stenama, zaglušena hukom talasa.

Alarm detektora signala u sobi obalske straže, zapištao je bučno i resko. Uskoro su se po čistom nebu rascvetali crveni pucnjevi, nekakvih baklji, koje su upozoravale čamac da je primećen i da treba da ostane u mestu, da bi bio spašen – deportovan nazad u grotlo rata i siromaštva. Dva vojnika koja su ispaljivala baklje, stajali su jedan uz drugog, plahi i neuzbuđeni, kao da su pucali olupinama koje plove, a ne dušama koje bi mogle da se podave.

– Treba da pucamo u njih, mamu im jebem! Ja školujem dete, a ovi će da mu žive na grbači i da ne rade ništa! – rekao je jedan drsko i besno, pa pljunuo u stranu.

Drugi je spustio pištolj, pogledao ga, pa spustio pogled do zemlje. Ostrvo je opet odjekivalo od pucnjeva. Pomislio je na svoje dete. Kako mirno spava u belini svoje kože. Izgledalo mu je kao da se po nebu nad njima razbuktava bes njegovog kolege, kao da upravo izgovorene reči pucaju užarenim crvenilom, a ne baklje. Prostrujala mu je misao o tome kako bi se ponašao da mu je dete na tom čamcu, umesto na laganoj posteljini.

Ljudi u gumenoj šačici sudbine, počeli su da se trzaju od straha, uz jecanje i vriske – mislili su da će pucati na njih! Klizeli su po prepunom čamcu i padali jedni preko drugih. Ispod onih svetlećih beonjača pobesneli urlik je došao umesto fosfornog šaptanja! Kao da je čitav Tripoli goreo zaliven naftom u njegovom ilegalnom čamcu! Video je kako mu jedan čovek pada preko oboda čamca u vodu, naglavačke, kao da propada u ambis. Bes mu je popustio,sustigao ga očaj. Nafta je mogla samo da se prolije, a sada sa ljudima… Oni nestaju, oni ostavljaju prazninu na ovom svetu, utope se pred tvojim očima, a ti si ih prevozio iz živog blata njihovih života. Osećao je snažne grčeve misleći na sav novac koji je od njih uzimao. Osetio je dete kako se srušilo između njegovih nogu, i kako se drži za njegov list i vuče ga, pašće preko njega. Eurigrantkinja žmuri preneražena i raskrvavljenim se dlanovima drži kanapa, dok joj je glva žene, koja je bila uz nju, sada zabijena u rebra, dok joj ruka mlatara unaokolo. Pucnjevi nisu prestajali da cvetaju po nebu. Na moru bonaca, a tim se ljudima činilo da se utroba mora obrće i sprema se da ih proguta! Čovek iza Eurigrantkinje je stenjao od preplašenosti. Nije smela da ga pogleda.

Čamac je promenio smer. Što je ljude još više uznemirilo, jer su se sada osećali kao gonjeni begunci. I nisu mogli ni da slute, da će naići na grupu noćnih ribarskih brodova, koji su bili kao ukotvljeni oko svog mehurišta, kao pčele oko košnice, te da će svojim pomahnitalim čamcem, u kom su se ljudi prevrtali jedni preko drugih, krenuti pravo na mehurište, i tada začuti potresne urlike na nerazumljivom jeziku:

– Eeeeeeeej! Ej! Pucajte! Pucajte tamo! Idu na mehurište! Mehurište!

– Sklanjaj se! Bargo nesveta! Ubiću vas! – urlao je jedan od ribara, kao da mu neko kranom mrska brod ili čereči decu na njegove oči.

Ljudi su počeli da iskaču iz gumenog čamca, ne znajući šta će sa sobom od straha, a meci iz nekoliko pištolja s kojima su pucali ribari, prosecali su vodu sa svih strana. Eurigrantkinja je osetila ledeni bol koji joj je prošao kroz butinu. Vrištala je, dok joj je slana voda nadirala u usta, i terala je da krklja izbacujući je iz grla. Osećala je da joj se noga oduzima i da joj so nagriza meso. Nije mogla da sagleda ljude koji su se batrgali u vodi oko nje i zapljuskivali sve oko sebe. Mislila je da ju je ujela neka morska riba. U ušima punim vode, sve joj je zujalo, sem pucnjeva izokola, koje je jasno čula, i uz koje je videla strašnu belu svetlost lampi čiji su krugovi mahnito prelazili po vodi. Osetila je jak udarac u potiljak. Glava joj je opet klonula. Prsluk je više nije stezao, klizila je iz njega, polako, nemo. Ne misleći ni na šta, sem na lice onoga ko je čeka na obali, i na krv iz bratovljevog stomaka, koja se izliva, i izliva, izliva, izliva sada iz nje, po crnilu hladnog mora. Počela je da tone, glavom nadole, ne mogavši da pomera udove i gledajući penu koja se gore, ispod površine, haotično stvarala oko ljudskih nemirnih udova.

3.
Knjiga vremena: 2016.
ili
Smrt

Tonući, dok je bila još polusvesna, nazrela je, dole u mulju, odsečenu ljudsku glavu, živu i nepropalu, koja je okružena lelujavim purpurnim koralima, s mrtvačkim bledilom, ali u zanosu, pevala ispuštajući mehure. Telo joj se polako spuštalo na morsko dno. Poslednje što je mogla jeste da posegne rukama ka toj glavi i razluči da li je priviđenje. Tada je već izgubila i poslednju zraku svesti. Ostala je s tom glavom u naručju, nedužno i uz čudnu neprijatnost, kao Ticijanova Saloma s glavom Jovana Krstitelja na rukama.

Драгана Мијатовић: ГРЕШКА

„Едип је погинуо, нажалост никада неће упознати своје праве родитеље“.
„Да, то је тужно, тако млад одлази са овога света“
Разговарале су комшинице, Едип је погинуо, у саобраћајној несрећи је изгубио живот, а да притом никада није упознао своје родитеље.

Лај и Јокаста су били у лошој финансијској ситуацији када су се забављали, волели су се и мислили су да је то довољно да ће њихова љубав изградити све, али је све покварило планове када је Јокаста остала у другом стању, Лај се уплашио онога што би могло да се догоди, љубавна идила се срушила. Одлучио је тако преко ноћи да је напусти, не рекаваши јој ни речи. Јокаста је остала сама и незаштићена, подршку родитеља није имала те је тако одлучила да дете да у сиротиште, тешком муком се одвојила од њега, али она у том тренутку није имала шта да му пружи. Све што је остало је бол у души, и мисао како је преко ноћи остала без свега.

Након неколико година Лај је постао врло успешан човек, основао је породицу има велику компанију, али оно што је остало је тајна, шта се догодило са Јокастом, да ли је сачувала њихово дете, да ли је још увек жива, никада више ништа није чуо о њој, а и даље је осећао снажну бол када год би се сетио онога што је урадио, како је кукавички поступио оставио младу, крху женицу, коју још увек воли, незаштићену. Нови дом, нова породица, посао који је одувек желео да има нису испуњавали Лаја, увек је осећао да нешто фали, љубав, и неизбрисив траг из прошлости му није давао да дише, бол уместо да прође након толико година, он је бивао све већи и већи.

Шта се догодило са Јокастом? Такође је постала успешна, али по цену чега, све оно што је некада била, сва она доброта коју је осећала замењена је охолошћу, неразумевањем, постала је особа која не прашта грешке увек је тврдила да нас оне могу коштати живота, довољно је једном да ослепимо испаштаћемо цео живот.

Лај и Јокаста су када су постали успешни и остварени људи покушали да пронађу једни друге, док је Лај покушавао да пронађе Јокасту и дете, дотле је она покушавала да пронађе свог сина кога је пре много година дала у сиротиште, желела је да му пружи све што тада није могла, да му обезбеди оно што она сада има. Ово је била њена тајна највећа од свих, тајна која ју је учинила негативном. На крају крајева, Едип је покушао да нађе њих и да добије одговоре на питања, да реши загонетку која га је мучила целог живота. Распршили су се као стакло у хиљаду комадића, од целине постали су парчићи, требало их је спојити у целину, а то већ дуго траје много дуже него када га је предавала социјалној радници, и када је мислила да га више никада неће потражити.

Јокаста је о Лају размишљала као о издајици, сва љубав коју је осећала заменила је мржња. Сваки пут када год је размишљала о њему, жила на је пулсирала и искочила је толико да је могло голим оком да се уочи. Због њега она сада живи без свог сина. Снови су јој често прожете кошмарима, сваки пут када год јој стиже коверта о томе шта су сазнали, тачније о томе како ништа нису сазнали, она проводи по неколико дана у кревету натапајући свој јастук сузама, тако да после изгледа као дух, као да није на овом свету, она већ годинама функционише тако као да годинама није овде. Радници су већ навикли, сваки пут када виде розу коверту на њеном столу шта следи, просто се припреме на то, неприметни су, нечујни. Боје се.

Све је то текло тако да би једнога дана Јокаста затекла на своме столу коверту у којој је писало следеће:“Госпођо жао нам је, али ваш син је пре недељу дана погинуо у саобраћајној несрећи, звао се Едип“, тог тренутка она се срушила од стреса, доживела је нервни слом. Тако му је била близу, и за длаку јој је измакао. Она је заиста након тог дана постала као дух, завршила је у санаторијуму. Лај је пронашао коначно Јокасту, сузе су му попут кише падале низ лице, гледао је у сопствену пропаст. Чуо је од једне медицинске сестре која ту ради како је сазнала неку вест о томе како јој је син кога је тражила погинуо у саобраћајној несрећи, како никада није успела да га упозна, сада седи испред прозора замишљеног погледа, стално изговарајући једно име Едипе, Едипе, Едипе….

Зорица Станојевић: ПРИЧА О ЖЕНИ КОЈА ЈЕ ДОСЕГЛА СРЕЋУ

Сунце сија. Налазим се у простору који је на граници да се може назвати идиличним. У питању је шума на острву. Одједном пронађох грану која се провиди, посве је необична, никад у животу нисам видео ништа слично томе. Подигао сам гранчицу према сунцу. Оно што сам видео, шокирало ме је. Гранчица функционише као неки прозор у друге светове. Пред мојим очима приказивао се неки нестваран свет… Не могу да објасним зашто, али помислио сам да је митски. Једна жена нарочито ми је привукла пажњу. Боже, не могу да се сетим њеног имена… Много ми је позната, чини ми се да сам читао о њој код Хомера… Њено име почиње са Ккк… Изненада ми је синуло да се зове Кирка. Оно што сам видео кроз грану је следеће.

Седела је и плакала, око ње су биле неке свиње. Бацала је предмете око себе и урликала да није дочекала неког кога је дуго чекала. Приметио сам да се бави магијом и да константно виче: „Итака, Итака…!“ Колико сам схватио, желела је да успостави комуникацију са Зевсом. Дозивала је његово име дуго, дуго. Најзад, појавио се неки лав који је говорио људским гласом. Кирка га је упитала: „Како се зове онај кога чекам?“ Лав јој је рекао да ће одговор на то питање добити у подземном свету и да је неопходно да се спусти до њега.

Следећег јутра Кирка је отпочела припреме за силазак у подземни свет. Справљала је одређени напитак који би њен дух директно транспоновао у подземље. Затим, брзо је сипала напитак у своје грло, кренула је да се тресе и онесвестила се. Следеће што је видела био је пророк Тиресија. Кирка му се нестрпљиво обратила желећи да сазна име свог недочеканог. Тиресија јој је само показао руком на неку женску фигуру. Она се лелујала, била је готово безбојна и говорила је дубоким гласом: „Ја ћу ти рећи име твог недочеканог, но мораш ми дати да окусим твоју крв.“ Кирка је без размишљања расекла своју руку и пружила је лелујавој појави која се брзо припила да сише црвену и сочну Киркину крв. После 20мин Кирка је истргла своју руку и захтевала да сазна име. Појава је одговарала: „Одисеј, Одисеј се зове мој син.“ Чим је то сазнала, Кирка је испила још једну своју бочицу која ју је вратила у стање свести. Пробудила се и одлучно решила да на Итаци тражи тог Одисеја.

Путовала је дуго морем… Она није могла временски да одреди колико, али, по нашем рачуњању времена, било би то око десет година. Угледала је неко копно. Пошто је толико дуго лутала морем, решила је да сиђе на ово копно. Срела је прво неког човека који је чувао свиње. Питала га је како се зове ово острво, он је одговорио: „Итака.“ Кирка је занемела од среће. Брзо га је упитала за Одисеја. Свињар је одлично знао ко је ово и упутио ју је Одисејевим дворима. Кирка, кад је ушла у Одисејеву кућу, прво што је видела била је извесна жена која је плела, а затим опарала оплетено. Кирка је помислила да је то чиста бесмислица и упитала је жену за Одисеја. Испоставило се да је ова што плете Одисејева жена и да се зове Пенелопа. Прво што је Кирка осетила била је одбојност која је полако прелазила у мржњу. Кирка је себе преставила као видарку која је послата од стране Зевса и Атине, Одисејеве заштитнице, да залечи, односно, да учини да нестане Одисејев ожиљак на нози, односно, што би се данас рекло, да практикује естетску хирургију.

Пенелопа је ово оберучке прихватила, јер јој је лично Одисејев ожиљак на нози био ружан. Позвала је Одисеја. Кирка је била изразито узбуђена. Одједном се пред њом појавио њен недочекани. Кирка му се крајње снисходљиво поклонила. Одмах је почела да се диви његовој снази, видело се да је јунак.

Кирка је смештена у једну одају. Почела је да смишља шта ће даље да ради… Пало јој је на памет да каже да ће отклањање ожиљка дуго трајати, што је и учинила. Сваки пут је крајње пажљиво и нежно додиривала Одисејеву ногу, увек гледајући Пенелопу испод ока, чијег присуства никако није могла да се реши. Ноћима и ноћима Кирка није могла да заспи морена љубомором према Пенелопи. Пенелопу је кривила за Одисејев недолазак на своје острво. Дуго, дуго Кирка се мучила… Није могла да поднесе Пенелопино присуство, начин на који се она облачила, њен пискутав глас, њен ход, њену целокупну појаву.

Једном је Одисеј отишао у лов. Кирка је знала да мора да дела или сад или никад. Брзо је отрчала у своју собу и узела једну кутију. Ушла је у Пенелопину собу. Пенелопа је стајала леђно окренута према прозору. Кирка је крајње пажљиво отворила кутијицу, ухватила Пенелопу испод врата и одлучно јој забола нож право у срце. Нож је имао неку врсту отрова на свом врху, тако да је Пенелопа полако издисала, док се Кирка весело смејала, смејала, смејала… Вређала је Пенелопу и бодежом секла њено лице. Пенелопа је преминула након тачно 20мин, а смех жене која је помислила да је досегла срећу, није минуо још дуго, дуго. Тако срећна претворила се у ватрену куглицу и одлетела у ноћ.

Милан Вуков: СПОНТАНА СТАТУА

Зевсова палата на Олимпу је оронула, нагризао ју је зуб времена и била је зрела за реновирање. Зевс је то прихватио тек кад му је малтер упао у чашу и попрскало га вино по лицу док су му пријатељи-богови били на недељном дружењу. Наложио је да му се у што краћем временском периоду среди палата и тако је подигао све богове на ноге.

Хермес је отишао код Поликлота, тадашњег најбољег вајара у целој Грчкој, тражио је статуе за палату, као и жардињере. Како му се ништа од тога није допало, односно, пронашао је ману свему, од микропукотина па до закривљеног носа, изађе из његовог студија и седне на степениште, стави руке на лице и наслони се на своја колена. Тад се пар баба враћало са тржнице и чаврљале су како је Викентиос нестао у мочварама, вероватно га је Медуза окаменила. Хермесу сине идеја да оде код Медузе и да погледа какве „статуе“ се налазе у њеној мочвари.

Мочвара је била пуна статуа различитих размера величине, било је људи и нељуди у њој. Свака стауа је веродостојно приказивала осећања која су носили пре окамењавања, Хермес је био задивљен. Медуза се изненади кад осети ко јој је дошао у посету и изгмиже из свог брлога. Хермес и она направе нагодбу, да он избира 50 најлепших статуа из мочваре а њој ће обезбедити наочаре које неутралишу ултраокамењиве зраке и утраће јој пут до друштвеног живота, јер је самоћа и усамљеност прождиру.

Палата је завршена, Зевс се одушевио статуама и наложио Хермесу да позове уметника на журку поводом завршетка радова на палати. На црвеном тепиху су се појавили руку под руку држани Хермес и Медуза са наочарима црног оквира, металик зелене боје стакала. Погледи гађења и осуде су их стрељали са свих страна, био их је срам и стид али након Дионисове интервенције са три туре „шатова“, стид ишчезне а подијум за игру се усијао. Зли погледи се изокренуше у погледе одушевљења и завидности. Прогласили су их краљем и краљицом екстравагантности.

Хермес и Медуза су развили посао, осуђеницима на смрт би налагали да заузму одређену позу а Медуза би шкљоцнула својим „апаратом“ и настала би изванредна статуа. Касније су развили програм у којем су долазили безнадежни људи, обезбеђивали би им дане па чак и месеце уживања (зависно од естетских квалитета персоне) у замену за живот. Феничани и Картагињани су својим флотама транспортовали статуе до најудаљенијих крајева.

Пословно партнерство је прешло у интимно, посао су усавршили и унапредили, постали су стилисти за ентеријер, као и екстеријер. Сваког годишњег одмора одлазе на егзотичне дестинације јер Медузи не одговара хладна клима.

Aleksa Ninčić: PANTERE I SIRENE

Dejtonski sporazum dogovoren je u pravi čas, pokradeno je dovoljno novca za luksuzni život u centru Beograda, trosoban stan i nekoliko estradnih lokala. Među opljačkanima nema živih, ostavili su samo suze. Prašina koju dižu za sobom, zatrpava leševe i ruševine. Pantere.

Na putu za Beograd, zadržavali su se po kafanama, tukli žene i krali pepeljare. Starim vinom smirivali su duše mrtvih, rakijom opraštali svoje grehe nad ženama. Puštali su suze jedino za majkama koje ih čekaju kod kuće sa nadom u život svoje dece. Brišu suzu okrvavljanim kažiprstom, koji je hiljadu puta slao metke iz kalašnjikova na ljude.

Kada su ušli u kafanu negde kod Smedereva, bilo je tri posle podneva. Svež zimski vazduh zamenjen je kafanskim smradom, zauzeli su mesta i počelo je opijanje. Pevali su četničke pesme. Nisu imali sluha. To je bilo više vikanje nego pevanje. Kafana je gotovo prazna, bilo je tu nekoliko redovnih gostiju koji su sedeli za šankom. Niko od njih se nije usudio da se okrene i pogleda te mladiće krvavih očiju. Oseća se barut. Tresu ih pulsevi straha, znaju ko su i da kada popiju žestoko tuku.

Brzo su napustili kafanu da sačuvaju živu glavu. Konobarica Svetlana kružila je oko stolova i donosila im pića. Trpela je lupanje po guzici i butinama, uzdržana, samo bi nesto kroz zube šapnula. Lepotom je mamila pijane borce. Neko bi ustao, klimavim hodom pokušao da uđe u šank, ali ga ona rukama gurala van. Začuo bi se smeh i galama.

Ušla je još jedna grupa Pantera, nastala je opšta pometnja, čašćenje, dovikivanje. Muzika sa radija se nije čula. Počelo je prepiranje ko je više života odneo i ko se sa kim sreo na bojištu. Prisećali se lepih trenutaka pogibije neprijatelja i nepravednih stradanja prijatelja. Dim koji izlazi iz usta gasi sijalicu, kafana je mračnija, postala uska za sve prisutne.

– Zamišljen si Milane, dugo nisi pucao!

Milan je iz svog pohabanog borbenog ranca izvadio crnu ustašku kapu i okačio je na zid. Čuvao je to kao trofej. Počela je pucnjava, odmeravali su svoje pucačke sposobnosti. Bez reda, pucali su svi zajedno. Niko je nije mogao pogoditi, više se nije videla od dima i slabog svetla.

Mrak se spustio, kada u kafanu ulaze devojke otkrivenih nogu i grudi. Sirene. Hodaju glamurozno, pogledima i pevanjem privlače pijane duše. Kao muve oni su obletali oko sedam sirena. Razgovor su vodile pevanjem. Lepim i nežnim glasovima prema sebi vukle su momke koji devojku za nogu nisu četiri godine uhvatili. Pištolje ostavljaju u stranu.

Sada su slobodni, stiskali su butine tako snažno da su ostavljali crvene otiske prstiju na kozi. Nisu prestale sa pevanjem, uzdizale su uspehe junaka u ratu. Momci su utišali svoje glasove i slušali epove o svojim podvizima i divili se sebi. Naručivali su pića sirenama želeći još stihova, tako je i bilo. Neumorno su pevale, sedele u krilima Pantera, mazile neobrijane obraze, dirale uši, tražile poljubce. Dobile su sve što su želele. Iznova je liker stizao za dame, one su pile, ali pijanstva nije bilo. Pantere gube ono malo pameti što su imali, gotovo nisu ni reči pustili, samo su slušali i patili. Sirene ih teše poljubcima i epskim stihovima. Plakali su za majkama, one misle da su mrtvi, čekale da stigne leš na kućni prag. Gutali su rakije, maštali o velikom dočeku slavnih boraca na trgu Nikole Pašića u Beogradu, o ženama sa buketima cveća koje im skaču u zagrljaj. Čaše likera ponovo se spuštaju na stolove. Nebrojana tura, za koju se ne zna ko je naručio, ni za onu pre. Ne mare, imaju novac, snagu i slavu. Sirene slabije čuju, savijeni nad rakijama, i gledaju u daljinu, neko na kuću, neko u Bjeljinu.

San je došao neprimetno, zaspali su na stolovima, savijeni od plakanja. Budili se teških glava i nateklih jezika. Sabirali su sećanjana na lepe Sirene i njihov božanski glas. Kada su izašli iz kafane videli su prazan parking, ostali su bez dva nova automobila. Padala je kiša. Rešeni da krenu autobusom. Preturali su rančeve ali u njima nije ostalo ni gaća.

Tek sada, kada su ostali bez para, sećaju se Odisejevih reči, upozorenje na Sirene. Skretao im pažnju na njihovu lepotu i glas. Nije vredelo.

Елизабета Фејеш: ЉУБАВНА ЧЕЖЊА

И тако у граду Теспији наста права трагедија. Након смрти најлепшег младића, али уједно и најсебичнијег, свесног моћи своје лепоте, Теспија постаде место охолости и уображености највећих сразмера. Сви постадоше налик Нарцису. Младићи у том граду се криомице сваки дан огледавају у води не би ли видели свој одраз и такмиче се ко је од њих најлепши, свако тврдећи за себе наравно да је он тај који поседује највећу лепоту. Долазило је до великих сукоба.

Једног дана је у град дошла једна девојка. Личила је на богињу. Звала се Мехо и била је најлепша девојка. Младићи су се сукобљавали око ње. Многи кажу да је личила на саму нимфу Ехо у коју је некада Нарцис био заљубљен. Девојка Мехо је одбијала сваког обожаватеља, али један посебно увређен њеним одбијањем, одлучио је да нареди да се убију сви младићи у том граду осим њега. Надао се да ће га барем на тај начин девојка Мехо прихватити.

Али тај младић се био грдно преварио. Оно што он није знао јесте то да је нимфа Ехо идаље била жива и да је лутала тим градом и његовим мрачним шумама и да је заправо она и била узрок целе те трагедије. Огорчена што није могла бити са Нарцисом, одлучила је преузети ствар у своје руке. Највише је била огорчена на богињу освете Немезу која јој је одузела њеног Нарциса, односно била одговорна за његову смрт. Будући да Ехо није могла бити са њеним вољеним, попут опомињућег гласа, она је лутала тим градом и опколила га. Хтела је да осигура то да ниједна девојка, попут ње саме, не може бити са њеним вољеним. И тако је послала девојку Мехо коју је сама обучила, да помути разум свим младићима у том граду, јер је хтела да се иста судбина која је њу задесила понови.

Дошло је до смрти, крвопролића и град је остао опустошен. Девојке су туговале за својим вољенима, и дозивале их непрестано. И оне су попут ње постале лутка бескрајне љубавне чежње. То је све много разљутило и узнемирило богињу Немезу. Откуда право једној нимфи да спроводи правду и да се свети, помислила је. Само Богови имају права, само Богови имају моћ. Није јој јасно како се могло све то десити због једне обичне љубави. Како то да је једна љубавна чежња, јача од њене моћи. Не, њену моћ не може нико и ништа да надвлада!

Казна коју је смислила за Ехо била је стравична. Ехо ће остати без гласа. Биће нечујна попут мртве тишине. Има ли нешто страшније од тога? Управо гласом је Ехо изражавала свој револт и управо је путем њега друге наводила на спровођење њене освете. Гласом је ширила ту разарајућу тугу међу осталим становницима њеног града. Сад кад је нечујна, какву моћ има? Да ли ће моћи чути њену тугу, бес и огорченост и други? Да ли постоји неко уопште без свог гласа?

Немеза је чинила све што је у њеној моћи како би Ехо остала без гласа. Али шта год да је чинила није јој успевало. Нимфа Ехо би увек налазила начин да проговори, да вришти. Њен врисак је сад био упечатљивији него пре чак. Била је то мешавина огромне туге, беса, нешто што пробада и никога не оставља равнодушним. Била је то цика и цвиљење. Очај и изгубљеност. Понор би можда била права реч. Провалија.

Град Теспија никад више није био исти. У њему су гробови младића охолих срца, што су гледали свој лик у огледалу, гледали су и посматрали илузију коју никада нису могли ухватити, тежили су нечему недостижном, а девојке су биле обузете љубавом чежњом и сваки дан су дозивале своје драге. Понекад и сада, ноћу, уколико пажљиво слушамо, можемо чути њухов писак и цвиљење.

Тада су и Богови схватили, не постоји ништа јаче од љубавне чежње, ни освета, мржња, а чак ни моћ нечије лепоте.

Sanja Veselinović: KAKO ZAVOLETI SEBE U 12 LAKIH KORAKA

Kao što se moglo i očekivati, na njegovu sahranu nije došao niko. Nekoliko dana su se na poslu čudili njegovoj bizarnoj smrti, coktali, vrteli glavom, glumili žalost i govorili prazne fraze poput: „Šteta! Tako lep čovek!“, ali ubrzo su priče zamrle i sve što je od njega ostalo bila je kratka vest u novinama, od 22. novembra 2012. godine. Narcis je otišao na poslovni put, i pre sastanka je odlučio je da se opusti u hotelskom bazenu. U novinama piše da nije čak ni ušao u njega, nego se, verovatno ne gledajući vodu, okliznuo pre ulaska i udario glavom o samu ivicu bazena. Bio je na mestu mrtav. Jedina telefonska žica koja je zadrhtala tog kobnog dana, sem one u Narcisovoj kompaniji, bila je u jednoj kući, uređenoj po feng-šuiu. Upravo u uglu sobe uređenom tako da se prizovu dobre vesti, stajala je mlada Eho kada je čula ono od čega joj se zavrtelo u glavi. Posegnula je rukom za naslonom fotelje, ali ona je pala, a Eho se srušila preko nje. Na trenutak je ostala bez vazduha i nije mogla da progovori ni reč. Tek kada su je kasnije tog dana pozvale na telefon Drijade – istina, samo zato što im je falio šator za kampovanje – ona je progovorila, ispričala im sve i zaplakala. Plakale su i one, ne znajući ni same zašto plaču. Setile su se mačaka koje ne mogu same da siđu sa drveća, napuštenih štenaca, ugroženih šumskih biljki, i jecale u glas zajedno sa Eho. Pokušale su da misle o beskućnicima, ali oni smrde, pa to i nije bilo naročito inspirativno za plač. Ona je pak osetila svu tugu koju je morala osetiti Rouz u “Titaniku“ onda kada je umro Džek.

Kakva podudarnost. Voda! – pomislila je i zaplakala još jače.
Danima je razmišljala o uskoj crnoj haljini koju će obući za njegovu sahranu. Zamišljala je dramatično padanje preko spomenika, polaganje narcisa preko groba, i priče koje će govoriti prisutnima o pokojniku i njihovoj velikoj ljubavi, uz neprestano naviranje suza. Zatim je sledila griža savest zbog takvih morbidnih misli, bezuspešni pokušaji meditacije i dugo i mučno slušanje tužnih pesama o smrti voljenih. Na kraju na sahranu nije ni otišla. Njen Učitelj, Guru, Spiritualni Vođa, govorio joj je kako odlazak na sahranu nije dobar način za oproštaj za mrtvima i kako treba da ode na reku da bi se duhovno oprostila sa pokojnim i pustila ga. To je i uradila. Vratila se u svoju kućicu na Fruškoj gori sa osećajem olakšanja i zahvalnosti za ljubav koju je imala priliku da doživi.

Istina je međutim da tu o ljubavi nije moglo biti ni reči. Njena seks šema sa Narcisom je trajala svega dvanaest dana. Njen blog je ipak prošao kroz sve faze jedne ljubavne veze. Slike parova, citati iz romana, gifovi iz erotskih filmova koji bi trebalo da podsete na neobuzdanu strast koja je postojala između njih. Zatim sumnja u njegovu ljubav, postovi o tome kako ona zaslužuje bolje, prepričani razgovori sa drugaricama u kojima su zajedno dolazile do zaključka da je ona mnogo više od tela. Shvatila je da zaslužuje više od ugriza na vratu u kojima, iskreno rečeno, nije ni uživala, ali je stenjala, jer tako treba i muškarci to vole. Narcis pogotovo. Faza u kojoj se osećala kao žrtva trajala je prilično dugo. Na kraju krajeva, ona je iskorišćena! Jednostavno je prestao da se javlja, a ona nikada nije saznala razlog. Razlog je bio prilično banalan. On nije čak ni shvatao da ona želi nešto više od te šeme, prosto zato što je nije ni primećivao. Nije je zaista ni gledao, ni slušao. Ali je čuo njene uzdahe i odglumljeno stenjanje i to mu je bilo dovoljno. Prestao je da joj se javlja zato što je odmah insistirala na ponovnom koitusu. Tek što bi svršio, ona bi ponovo sela na njega. Nije shvatala, ili je samo bila nimfomanka? Ona je, sirota, mislila da i to tako treba. Verovala je da je jedna mlada, samosvesna, seksualno emancipovana žena.

Iako je njena profesorica Porodične psihologije, Hera Zevsova, oborila čak 12 puta na ispitu, Eho je dokazala i sebi i drugima da ona nikada ne odustaje, da posle svakog pada postaje sve snažnija, i da u životu samo treba sačuvati pozitivan stav. Samo godinu dana nakon što je završila studije, napisala je knjigu o tome kako biti srećan i radovati se životu. Knjiga je ubrzo stekla neobično veliku popularnost u Srbiji. Dobila je aplauz kod Lee Kiš i promovisala u Jutarnjem programu DVD sa vežbama. Iako nikada ništa nije trenirala i nijedan sport joj nije išao od ruke, ona je prosto osetila da tako treba, a njen Učitelj, Guru, Spiritualni Vođa, dao joj je blagoslov i spisak sa deset novih pozitivnih afirmacija. Ponavljala ih je naglas sve vreme tokom vežbanja.

Nakon Narcisove smrti bilo joj je jasno da treba da učini nešto veliko i značajno. Započela je svoj novi projekat. Brižljivo je čitala literaturu iz psihologije i pisala novu knjigu. Odlučila se za jednostavan naslov: „Kako zavoleti sebe u 12 lakih koraka“, a bila je posebno ponosna na mali podnaslov, odštampan u rozoj boji: „… i ostati večno zaljubljen!“.

Drijade su insistirale da se njihova prva zajednička radionica iz psihologije, „Samopohvale kroz asertivnu komunikaciju“, održi u prirodi. Eho je obukla svoju usku crnu haljinu i zadovoljno se smeškala kamermanima. Njeno telo je postajalo sve gipkije od svakodnevnog vežbanja. Istina, vežbala je da bi njeno telo i duh bili u skladu, a njena telesna energija imala višu vibracionu frekvenciju, ali nije bilo loše ni to što joj se dupe napokon zaoblilo i podiglo. Radionica je izazvala suze radosnice svim polaznicama – hrabrim manekenkama koje su odlučile da pobede bulimiju i borbenim ženama koje žele novi život nakon razvoda. Najzad, odlučeno je da se reportaža o radionici završi tako što će Eho poslati motivacionu poruku svim gledaocima ploveći Dunavom. Sedeći u malenom čamcu sa kamermanom u čijim je pohotnim pogledima najviše uživala tokom dana, ona je zaneseno govorila o tome kako je nemoguće voleti drugog ako ne volimo sebe. U trenutku kada je govorila o bezmernoj moći ljubavi, skrenula je pogled sa kamere i pogledala u vodu. Dunav, kao i obično, nije bio čist, ali ona je u vodi jasno videla svoj lik. Kamerman je zbunjeno pokušao da joj rukom privuče pažnju, dok su mu se u glavi ubrzano pojavljivale misli o tome kako mrzi svoj posao, plavuše koje misle da su pametne, i smrzavanje na reci u novembru. Ona pak nije prestajala da zuri u svoj lik. Konačno se trgla i namestila jedan od svojih najzavodljivijih osmeha da bi odobrovoljila već nervoznog kamermana.

Možemo li još jednom da snimimo ovaj deo o tome kako treba svi da se ponovo zaljubimo u sebe? Mislim da tu nisam bila dovoljno ubedljiva.

Marina Pejić: Kakva je ljubav koja nikada ne umire? Prava ljubav ili možda bolest?

Ne tugujte draga gospo, sigurno mu je bolje sad. On je veliki junak i verujem da se sada nalazi u društvu bogova i da ispija vino sa njima. Morate ga pustiti i trgnuti se! Potrebni ste Vašem sinu! Telemah je još uvek dete i potrebna mu je majka! Molim Vas draga gospo, ustanite iz kreveta i prihvatite činjenicu da ste Vi živi i da morate da se borite dalje. Ko zna možda se jednog dana ponovo zaljubite i osetite voljenom. Ah, ne budi budalasta, luda sluškinjo! Odisej je moja jedina ljubav i tako će i ostati.

Vreme je prolazilo i lepa Penelopa je uspela da se vrati u život zahvaljujući sinu Telemahu. On je bio plod njene i Odisejeve ljubavi i biće koje je nju držalo u životu. Kada god bi ga pogledala videla bi Odiseja. Imaš iste oči na oca, govorila mu je svakodnevno. Bili su nerazdvojni. Posećivala je njegove časove i divila se njegovoj pameti, ali više je volela da prisustvuje njegovim borbenim vežbama. Koliko ličiš na oca dragi sine, pametan si kao on, ali i snažan. Ako budeš nastavio sa vežbanjem možda ćeš biti i bolji junak od oca. Tako bi bio ponosan na tebe!

Dan za danom i mladi Telemah je izrastao u prelepog mladića. Došlo je vreme i da izabere devojku sa kojom će provesti ostatak života. Još kao mali dečak, zaljubio se u ćerku jednog od svojih slugu. Ni ona nije bila ravnodušna, ali je bila svesna da ta ljubav nikada neće biti moguća. Ali uprkos tome, oni su se voleli u tajnosti.

Penelopa čija lepota nije bledela, nikada se nije ponovo udala. Brojni muškarci su pokušali da osvoje njeno srce, ali niko nije imao uspeha. Ostala je verna Odiseju, želela je samo njega i nikoga više. Međutim, kako je Telemah odrastao sve je više i više podsećao Penelopu na Odiseja i ona je polako počela da se zaljubljuje u njega. U početku je to uspela da sakrije iza majčine ljubavi, no vremenom je postalo očigledno da je zaljubljena u njega. Posmatrala ga je dok se kupao, kada je spavao.. Postala je njegova senka. Telemah nije pridavao veliki značaj tome niti je znao šta se dešava. Ona mi je majka, sigurno je zabrinuta, mislio je mladić. No, stvari su vremenom počele da izmiču kontroli. Penelopa je otkrila njegovu vezu sa sluškinjom i to ju je dovelo do ludila. Bila je toliko besna I ljubomorna. Ti si Odisejev sin, kako možeš da voliš običnu sluškinju! Za tebe je neko boljeg položaja. Neko lep, moćan i pametan! Ja sam prava žena za tebe, samo ja i nijedna više! Telemah nije mogao da veruje šta čuje od sopstvene majke. Bio je zgrožen. Majko, moraš da me pustiš! Ja nisam Odisej kojeg toliko ludo voliš! Ostavi me na miru i pusti me da volim i da budem sa onom sa kojom želim. Ti se jedna od najlepših žena koje sam ikada video i siguran sam da postoji neko dovoljno dobar za tebe. Penelopa nije mogla da podnese njegovo odbijanje. Pala je u postelju.

Zaboga gospo, provešćete pola života u krevetu, a dvor je pun prosaca. Došli su iz raznih krajeva sveta da bi tražili Vašu ruku. Molim Vas ustanite i siđite dole. Telemah je tamo i rad je da Vam pomogne da izaberete odgovarajućeg muškarca za Vas. Kada je čula ove reči njene verne sluškinje Penelopa je počela da gubi razum. Gađala je sluškinju jastucima i urlala na nju. Ne treba meni drugi muškarac, ja hoću samo Telemaha. Odakle mu obraz da mi traži muža kada zna koliko ga želim i volim. Šta to govorite gospo? Telemah? Da li sam dobro razumela? Vi ste zaljubljeni u Telemaha, Vašeg sina? Sluškinja je bila u neverici. Naravno da jesam! Volim ga svim srcem, on je moj Odisej. Ali gospo, Odisej je mrtav, a Telemah je Vaš sin, a ne Odisej.. Osvestite se, činite veliku grešku… Šta ti znaš o ljubavi glupa sluškinjo! Gubi mi se sa očiju i ostavi me na miru!

Nedelje su prošle, Penelopa je i dalje bila zatvorena u sobi i tugovala za Telemahom, koji se u međuvremenu venčao sa sluškinjom. Penelopa nije mogla da spreči njihovo venčanje i to ju je ubijalo. Kada god je Telemah došao da poseti majku ona mu je izjavljivala ljubav, što mladić nije mogao da podnese te je vremenom prestao da je posećuje. Ona je jako patila zbog toga.

Svakim danom joj je bilo sve gore i gore, počela je sve više da tone. Ljubav prema Telemahu ju je dovela do potpunog ludila. Umela je da se zaključa u sobu i po nekoliko dana da ne izlazi. Odlučila je jednog dana da pokuša da izgladi odnose sa sinom, jer nije mogla da podnese da ga ne viđa, te je krenula da poseti Telemaha i njegovu ženu. Kada je stigla, Telemah je gotovo nije prepoznao. Upali obrazi i smrtničko bledilo su zamenili lepotu koja je oduvek krasila njegovu majku. Počeo je da plače. Penelopa nije obraćala pažnju na njegove suze, već nije mogla da skine pogled sa njegovog lica i tela koje je bilo u potpunosti isto kao i Odisejevo. Njena požuda se ponovo probudila. Kada je ugledala njegovu ženu koja je bila pred porođajem, ceo svet joj se slomio. Nije mogla više da izdrži. Pala je. Evo me dragi moj, dolazim ti konačno, bile su njene poslednje reči.

Tamara Bastaja: 5647

Probudio me miris kafe na noćnom stočiću. 5647. dan kako mi Laj donosi kafu u krevet. Svaki put namontiram onaj iznenađeni i oduševljeni osmeh. Jebiga, žena mora da zna kada koji osmeh treba da se uključi. Kao da u glavi imamo neki prekidač , znaš ono on/off. Kraljice sad se nasmeši. Jutarnjom kafom pere savest, a crnja je od svakog čemera. Mrzim ga svih 5647 dana. I znam da on to zna. I nikad nisam popila tu kafu, Sfinga je svaki put lizala brke. I ta dzukeletina. Kako neko može da voli takve krvave džukeletine? Kada god bih poželela da izađem iz ove iglene sobe, ona mi ne bi dozvolila. Gledala bi me sa onim njenim ogromnim i buljavim očima, razjapila čeljusti i hodala ka meni sve dok se ne vratim u krevet. Ležanje u krevetu bilo je gore od smrti. Htela sam da šetam, da trčim, da gledam u nebo. A nisam mogla. Stomak nije dozvoljavao. Čupao me i grebao, i osećala sam se kao da imam još jednu Sfingu džukeletinu u njemu koja me razdire iznutra. Plete venac od mojih creva, pije moju žuč. Od moje utrobe pravi svoje igralište, pa trči levo i desno i gore i dole. Pa se umori tek na nekoliko sekundi, pa onda sve ispočetka. Prokleta džukeletina, kako me samo gleda. Izvadila bih joj te njene očurde i pojela sa jutarnjom kafom. I ova soba. Metalni krevet, krvavi beli prekrivač, i ono metalno bez kog ne mogu nigde. Ta zver je svoje pipke trajno vezala za moju ruku, i u nju toči svoje sokove. Laj dolazi samo ujutru. Sa kafom. Poljubi me u čelo, pomiluje džukeletinu prokletu, da joj 5 kila mesa i ode. Pojela bih je zajedno sa tim mesom i tom šoljicom. Opet me čupa utoba. Džukeletina je sita. Nemam prozora. Samo goli zidovi. Sastrugani, iznad moje glave. Nokti su mi pootpadali odavno. A jagodice su zelene. Laj dolazi samo ujutu. Ne govori. Kada bih mogla da vratim vreme, nikad ne bih kročila u Tebu. Prokleti seminari. Zašto sam ih uopšte i posećivala? A bio je drag i mio i nekako vedar. Bila je to ljubav na prvi pogled. Na drugi mržnja i bes. Znaš, ima već neko vreme kako ne govorim ništa. Potrošile su se sve lepe reči. Ružne džukeletina ne sme da čuje. Ne skida pogled sa mene. Kada Laj dođe. Ujutru. Donese kafu. Šapuće mu nešto. Jokasta je pomerila levo oko na desnu stranu. Jokasta ne pije kafu koju joj ti doneseš. Jokasta me gleda. Znam da se razumeju. Taj nemušti Lajev jezik mi godinama nije bio jasan. Shvatila sam ga pre tačno 5647 dana. kada je uznemiren ušao u ovu sobu, tražeći da Ga vidi. Džukeletina se tad smešila. Bale su joj se otezale do poda.

Probudio me miris kafe na noćnom stočiću. 5648. dan kako ne pijem ništa. Osmehnula sam se Laju kao i prethodnih 5647 dana. Džukeletina se opet smeškala. Prišao joj je. Pomazio. Onda se naglo okrenuo ka meni. Smejala sam se još uvek. A izad moje glave, na bivšem zelenom zidu, noktima urezana bila je slika fetusa.

Николина Зекоња: СМАК

Земљотреси,клизишта,неке људе је одвукла вода.Град је потпуно затрпан земљом.

Цунами са високим таласима,срушене зграде,необуздани пожари.

Гомила цигала и прашине,милијарде,милијарде жртви.

Нема домова,доктора,нема одмаралишта…

Сунце је постало црно,звезде падају по земљи. Свака се планина померила са свог места.

Vuk Tucakov: ZASLEPLJENI HERCEGOVAC

Gospodin Plačkov izvalio se na sedište razdrndanog autobusa broj 8 koji je brzinom od 20 kilometara na čas prolazio kroz Subotićevu ulicu. Pazuh mu je, naravno, bio lepljiv i mokar. Prokleti zatvoreni prozori na stropu. Da je viši, ne bi oklevao ni trenutka. Koliko je samo ovde baba koje te prezrivo gledaju? Evo ona, što vuče onaj ceger kod srednjih vrata kao da je buzdovan Ljutice Bogdana. Kako, dođavola, tako nabiru usne i skupljaju oči? Približava se, a srce šiba sve jače i jače. Hajde matora, potegni topuzinu. Jedan, dva, tri.

-Sinko, da li bi bio ljubazan da baki ustupiš mesto?

Naravno da ne bi, pristojnost ti neće suziti vene na nogama. Neka ti stopala bride. Stoj! Halt! Dabome.

-Gospodine, čujete li me?

Ne obazirati se. Prolazno je, kao i priča o debljanju buđelara posle par godina skresavanja. Deset posto. Za ime Božje, umislio Gledstona. A tek onaj metos što je iz jovovske poniznosti dao da mu se pojava oslika. Kleknimo mu svi. Sad sam već za nju gospodin. Počeo je rat za stolicu. Za fotelju. Za vlast i prevlast nad rasklimanom stolicom čiji se gvozdeni smrad meša sa isparenjima dignutih ruku. Uvek započnu umilno, glumeći neki bol. Zatim se formalnost pojavi nenadano (znak da gube strpljenje). Izbegavaj pogled kao prebijena džukela. Odustaće.

-Slušaj, momče. Stara sam, reuma, išijas, artritis. Pomeraj guzicu.

Pokazuje demonsko lice. Odglumiti nagluvost, tako je. Otarasiti je se putem saosećanja. Ali ipak, ova deluje kao tvrd orah. Ova se naslušala, sluša i slušaće. Kao i svi u ovom prevozu. Na majicama Veliki vožd. Pazi ti to: reuma, išijas, artritis. Izašla je iz Uspenske crkve i zajahala na srednja vrata, pa čovek pomisli da će gurati kamen pod dupe, kao i pod glavu. Ali ne. Neumoljivost. Stara je. Argument za anale. Kako samo škljoca vilicom, kao da žvaće duvan. Napred izbačena, neandertalska nota. A tek ta urođena slatkorečivost kojom pleni? Pomeraj guzicu. Na programu je juče bio onaj dokumentarac o onom Papi. Pije ili kako se zvaše? Da je nosio ceger, ne bi se znalo ko je to. Turpijalo je to nokte u preduzeću svojevremeno, jeste. I imalo topli obrok, jeste. I steklo penziju, jeste. I prima topli obrok, jeste.

Iz cegera promoli glavu nešto što je ličilo na psa. Imalo je krakate uši neprepoznatljive boje, koja bi se po klasicima realizma nazivala pohabanim isnošenim kaputom. Oči su mu bile izbačene van duplje, i pošto je čkiljeći nekoliko trenutaka pokušavalo da se navikne na svetlost, širom ih je otvorilo. Mefistofeles. Prednje šape bile su mu prebačene preko otvora od cegera. Po neuhranjenosti koja je bila očigledna moglo se zaključiti da je na babinu komandu ta keretina bila spremna da učini sve. Istini za volju, jeste to bila neka genetska mutacija čivave i čupakabre, tako olinjala i očerupana, ali joj se u očima mogla uvideti proždrljivost hijene.

-Ako ne ustaneš istog trenutka, pustiću Doli da te iskasapi – reče starica povišenim glasom istrošenim od cigareta i alkohola, a zatim iz unutrašnjeg džepa izvadi nešto što je ličilo na kliker i podrža to u drhtavoj, koščatoj ruci nekoliko trenutaka, taman toliko da iščili nepoverenje zveri koja je tu smesu njuškala, sumnjajući na arsenik. Usledilo je režanje i halapljivo proždiranje supstance.-Doli voli kad je mama hrani, je l’ takooo?- nastavljala je baba sa zastrašivanjem pred ofanzivu umilnim glasom tetošeći džukca.

Gospodina Plačkova oblivao je znoj koji se samo nadograđivao na onaj proliven pod uticajem sunca i mašine iza koja mu je pregrejana slala toplotu kao furuna. Ima Vođa i za pse, ali to bez sumnje baba ponjopa. Dođe mu nešto kao putni troškovi koje plaća firma, ali eto vidiš, imam ja noge da koračam, a pet hiljada koje kapnu u džep pri hodanju u pustinji dočekaću kao Jevreji manu. Eno ga superheroj sa plaštom, nadam se. Već Kisačka? Kažu da se u onom restoranu prekoputa hranio Ajnštajn sa Milevom. Čak je tu i ploča sa njihovim likovima koja treba da posluži kao neki otrcani marketing. Uzalud sve, prekoputa je bordel i brza hrana. Prašina vam je na čast samo zbog toga što ukrašava flaše nekih prokislih vina.

Začu se piskutav zvuk kočnica propraćen prdežom otvarajućih vrata. Superheroj sa plaštom ušunja se na prednja vrata i skinuvši kapu pozdravi vozača promrmljavši nešto na ijekavici. Baba je to “ij“ savršeno dobro čula, i probuđena aristokratskim instinktom ravnice naglo se okrenu prema prednjem delu autobusa. Kršni Hercegovac sa papagajem na ramenu joj se krupnim koracima približavao, a bledilo ocrtano na staričinom licu prikazivalo je sav užas predskazanja. Iz torbice opasane na struku, na kojoj je bilo ispisano JGSP, heroj izvadi hemijsku olovku i stade ispred gospođe naparfemisanom smrću. Zatim naheri kačket, obrisa rukom znoj sa čela na kom se ocrtavala vena nestrpljenja i kao opštinski ćata, gledajući u babu procedi jedno produženo kaaaaaaaarteee.

Dobila si šta si tražila, krvopijo. Pošalji je u Had kroz rupu autobuske harmonike, cepaču karti. Nek joj cvile lire na sahrani. Doli, prestravljena pojavom ove ljudeskare iskoči iz cegera i istovari se pored njegovih nogu. Čovek na sedištu iza Plačkova ustade, strese mrvice Smokija sa džempera i upita babu da li ima kesu kod sebe.

-Kaaaakvu kesu?- odgovori otegnuto pitanjem baba, i ne čuvši pravi smisao reči gospodina uprljanog Smokijem, zatečena kontrolorovom pojavom.

-Na usluzi vam stoji komunalna policija, glavom i bradom. Vlasnik psa mora imati kesu u svakom trenutku, da pokupi fekalije svog ljubimca. Dakle, imate li kesu ili nemate?

Imam ja, kupio kilu onih za zamrzivač. Kvalitet im je u poslednje vreme užasan, kad bi nabila ruku u to, govno bi probilo i umrljalo joj prste i šaku. Šta čekaš, komunalac? Pakuj je za pakao. Gospođo, imate li kartu/kesu začulo se još nekoliko puta, a starica se vadila na reforme, ko bajagi znajući smisao te reči. Grčki i latinski ništa? To je posledica života provedenog u zadrugama potucajući se. Predrasude prema neznancima su temelj svakog modernog društva uopšte. Lepše je matoru odenuti etiketom lupeža kad je bila u stanju da za dve stanice stepenovanjem pređe iz najveće meditacije u onog Papu, kako se zvaše.

Udruženim snagama, gospodin heroj i komunalac obuhvatili su staricu pod mišku, svaki sa svoje strane, i počeli da je vuku ka srednjim vratima autobusa. Raznorazne frekvencije krikova otimali su se iz grudi matorke; pozivala se na svece, na Lazara i Miloša, u nadi da će ih umilostiviti. Gde će vam duša?- klasičan primer proklinjanja zle sreće, zatim što mene jadnu, ubogu i slično. Gurnuli su beštiju preko tri stepenika, a iz ruke joj je u letu ispao ceger iz kog se rasuo praziluk, paradajz, kupus i šargarepa. Doli, ne hajući za staričino stanje, iskoči za njom iz autobusa i zajedno sa nekim bezubim prosjakom poče da jede povrće sa svežeg katrana.

Opsesivni sadizam prema mladima, to je dijagnoza. Autobus je bio prazan, isterao ih sve Polifem, a ona se dogegala do mene. Dokolica i starost, šta li. Ja bez reči pružio kartu, on pocepao, naherio kačket, i digao ruku ka prozoru i seo. Jeste. Uzoran građanin. Plaćaj da ne bi platio. Ovom probisvetu od žene iz doba zvezdica najzad je presudio srp. Ode glava, tj. ode deset hiljada. Zapisaše je. Plaćaj račune prostitucijom, ili pari ovu džukelu pa prodaj štenad. Tor je lupio sudijskim čekićem. Hvala, kršni Hercegovac. Oni su svi visoki. Vazduh najzad ulazi. Babino ime ništa ne znači. Hercegovac Polifem ga je čitao sa lične karte sa gnušanjem. Ona se nikako ne zove. Ili se baš zove Niko. Ne znam. Nama što plaćamo kartu ne treba Niko.

4. SMRT JUNAKA

Kao što smo spomenuli na prošlom predavanju, cilj prethodnog zadatka nije se ležao samo u eksperimentisanju sa minus-postupkom i ostalim alatima dajdžestovanja teksta, već i u skretanju pažnje na tzv. retelling – slobodnu, autorsku obrau postojećih (često kanonskih!) književnih tekstova. U našem narednom zadataku, naglasak će upravo biti na ovoj veštini kreativnog „prepričavanja“.

Šta bi se desilo da Odisej nikada nije isplovio sa obala Troje? Ili da je Orfej poginuo po silasku u podzemni svet? Šta bi bilo da je Jason izgubio život otimajući zlatno runo, ili da Edip nikada nije ni stigao do tebanske Sfinge? Ovakva pitanja predstavljaće temelj našeg novog zadatka. Tekstovi koji će vam ovoga puta predstavljati građu biće isključivo grčki mitovi koji pripovedaju o velikim ljudskim (i polubožanskim) junacima poput Odiseja, Tezeja, Perseja, Ahila, Herkula, Jasona, Narcisa, Orfeja itd – ali ćete njihove priče ispričati bez njih samih, uz pretpostavku da su pomenuti junaci umrli, poginuli ili nestali pre nego što su uspeli da urade zadatke koje su priče od njih „zahtevale“. Drugim rečima, pisaćete priču o Odiseju koja se odvija bez Odiseja; priču o Tezeju bez Tezeja; i tako dalje.

Vaši radovi ne treba da se bave opisom pogibije junaka grčkih mitova, već opisivanja onoga što dolazi nakon njihovog (objašnjivog ili neobjašnjivog) nestanka. Skrećemo pažnju da ova tema podrazumeva smrt isključivo muških junaka; ženski likovi, kao i raznorazna čudovišta koja se u ovim mitovima nalaze, u vašem retellingu mogu ostati nepovređeni. Na taj način možete slobodno birati perspektivu iz koje će vaša priča biti ispričana (o Meduzi koja iščekuje Perseja koji nikada neće doći; o kiklopima koji nikada ne nabasaju na Odiseja; o Eho koja nikada ne upoznaje Narcisa…), a kao i do sada, svoje priče slobodno možete pisati u kojem god vidu, senzibilitetu ili obliku poželite (drama, parodija, ljubavna priča, žanrovska fantastika, formalni eksperiment, dekonstrukcija…). Na kraju, možete poći za Džojsom i, poput njegovo Uliksa, napisati retelling mitske priče koja se ustvari odvija u savremeno doba (ali pritom, radi lakšeg razumevanja, koristite izvorna mitska imena svojih likova!).

Nekoliko modernih, „alternativnih“ retellinga mitova koje možete koristiti kao inspirativnu literaturu:

Penelopijada, Margaret Etvud – priča o Odiseju ispričana iz perspektive njegove žene Penelope.

Šlem užasa, Viktor Peljevin – mit o Tezeju i Minotauru ispričan diskursom interneta i kiber-komunikacije, gde je Lavirint predstavljen u vidu volšebno uređenih čet soba i onlajn foruma.

***

Rok za slanje radova je petak, 25. novembar. Sva pitanja u vezi sa zadatkom možete postaviti u komentarima ili putem mejla.

Srećno pisanje!

Милица Теслић: КО КАЧИ РЕЗУЛТАТ? / ДЕРАТИЗАЦИЈА, ДЕЗИНФЕКЦИЈА И ДЕЗИНСЕКЦИЈА. ЕЛИМИНАЦИЈА.

Ко качи резултат ?

Булсе победили црно-бели, уз тајна средства љубавнице центарфора. Након победе он отишао, она нашла боема. Тренеру нису јавили, па се рокно.

Дератизација, дезинфекција и дезинсекција. Елиминација.

Има превише трулежи. Спремачица је одавно требала да их зове. Сада ја морам да убијам бубе по буџацима. Или не ?

Milan Vukov: TVITER PRIČE

 „Al’ ja nisam k’o i drugi
Ja uvijek praštam prvi“

***

Misle da sam lud a samo se igram s njima.

Dragana Bogojevac: OD JUNAKA NAPRAVIŠ DEČAKA / ALILUJA, ALILUJA

Od junaka napraviš dečaka

Ime ti je sudbina, a prezime želja, s tobom suza koliko i veselja. Ime ti je navika, a prezime slabost, mana ti je što si drugom radost.

Aliluja, aliluja

Jezikom je vladao, u ime oca i sina i familijarnog duha.

Marko Andrić: (NE)STRAŠNI SUD / TRULEŽ

(Ne)strašni sud

Bio je sudija. Svi su ga se bojali, on dodeljuje smrtne kazne! Ipak, kada je njegova moralnost došla na test, dobio je čistu desetku!

Trulež

Drvo je trulilo iznutra. Iz dana u dan se trulež širila, da bi na kraju drvo sasvim nestalo.

Александра Шојић: БУРАЗ, БРАТЕ, БУРАЗ, ЈЕСИ Л' ТО ТИ? / И ТАТА БИ СИНЕ

Бураз, брате, бураз, јеси лʼ то ти?

У град пошʼо, у нова освајања ошʼо, и кући са истом требом дошʼо.

И тата би сине

Млађe,слађе,рекли су му сви,алʼ од те приче ништа не би.Одуста таја,преда кључеве сину од раја,и напусти онда све,па оде у три лепе,бре.

Бранислав Чурчов: ПАНИШЕР МЕКОГ СРЦА / ДРУЖЕ, НЕМОЈ ТАКО ЈАКО!

Панишер меког срца

А он запео да иде, па да иде! Тврдоглав неки фрајер! Шта мисли да је, неки светац?! Ма, КО ЈЕ, бре, ОН, проклет био! Обиће му се то о главу!

Друже, немој тако јако!

@нспорта #Гари тотално прсо, шатро иде кући да покока црне биволе у лавиринту греха, раскида с рибом, цитира јој Лукаса… Изневеровао сам!

Ђина Весић: ТВИТЕР ПРИЧЕ

Постеља њена врела је… А душа… зелена…

***

Да закопчам јелече, не треба ми, нано…

Vuk Tucakov: TVITER PRIČE

Moralni pandan i uzor Ikarovog oca plus nastavak u nominativu druge deklinacije na ime jednako haha. Lud, zbunjen, zdrav. Smrt.

***

Šef rogonja muči ženu u vili nebrojenih vrata građevinca haha. Ona mota creva i daje ih sa modernim pištoljem mužu da ga bije da ga rokne.

Marina Pejić: JORGAN.PLANINA / ZAŠTO POBRATIME?

Jorgan-planina

E Bože dragi, koliko volim noći provedene pod jorgan-planinom… Mmm, družimo se večeras…

Zašto pobratime?

Jesi morao da je kresneš brate mili, jel bilo neophodno zaista??? Baš si sisa!

Jovana Marković: RINGIŠPIL U GLAVI / SAPUNICA

RINGIŠPIL U GLAVI

To što izgledam smireno, ne znači da u meni nije sve uznemireno. I da ti neću jebati mater u ratama.

SAPUNICA

Da li je tvoj otac sin ljubavnice moga muža?

Nataša Tanasić: MACE I PROBLEM SAMOPROCENE / NE.

Mace i problem samoprocene

Odluku o tvom životu i tvojoj smrti držim u svojim rukama! … Dok mi ne ispadne.

Ne.

Nije to pitanje muškog / ženskog, volje/ hira, hibrisa. Nagonski branimo svoje pravo da kažemo ne, bez obzira na cenu. Nemaš ti te pare.

Николина Зекоња: ЧОВЕКОЉУБАЦ / ЛАБРИС

ЧОВЕКОЉУБАЦ

Док ти у кафани пијеш друже,око твоје куће вране круже…

Лабрис

Изашао је из црних дана,ал’ за њега нема срећног краја..

Milica Medić: SVRSISHOVITO KALEMLJENJE ZBORALOG NEHAJCA / NA GNJILIM DASKAMA

Svrsishovito kalemljenje zboralog nehajca

Bujan izbojak breskve ipak daće aušuse, a nju zahvatiće proces maceracije.

Na gnjilim daskama

Bahato posrćući po gnjilim daskama, zgaziće ljiljan koji je procvetao, izgubljen među njima. Ruku za ruku, nogu za nogu, bez cveća.

Зорица Станојевић: ЦРНИЛО / СТРАСТ И ВАТРА

ЦРНИЛО

Умно поремећени младић заљуби се и убије оца своје вољене, потом побије све остале.

СТРАСТ И ВАТРА

Моја баба ми је истовремено и сестра, волим да уживам у себи.

Elizabeta Feješ: O ČEMU TI TO / PODLA IZDAJA

O čemu ti to?

Neko nikad nije ubijao. Uvek je bio pošten. Neće valjda ni sada? O čemu ti to? Svi smo mi ubice!

Podla izdaja

U najtežoj situaciji će ti pomoći najbliži! Ali gle čuda! Nikog nema! Sam u krvavom boju! Svi, svi su te izdali! Podla izdaja!

Ljiljana Skubilović: BIJELA VEST / BUNTOVNIK

Bijela vijest

Ako ti mene napadneš nepravedno, ja ću tebi vratiti pravedno. Možda te u tome i pobjedim.

Buntovnik

Juče sam bio ono što želim biti. Danas ću biti ono što ti hoćeš. Sutra ću biti ono što moram biti.

Marko Mihaljević: TO JE PITANJE / BAR U OVOJ VARIJANTI

To je pitanje

Vladavina neminovnosti. Glasno meditiram sa trulom tintarom lude. Da li sam i ja, onda, lud?

Bar u ovoj varijanti

Hrabri zet svojim mačem ljudskosti usmrćuje neman tradicije. Oproštaj je, ipak, najplemenitija osveta.

Sanja Veselinović: TRULI KURVARLUK / NEĆU DA BUDEM SOLO DRINKER

Truli kurvarluk

Nisam u dilemi. Sve su žene kurve. Oprosti mi, majko… i ti si kurva!

Neću da budem solo drinker

Tvog ljubavnika više nema, gde ćeš sada? Nema ogrlica, kućnih pomoćnica, meda i šećera, gde ćeš sada? Sam sam, sa flašom vina… Dođi meni.

Tamara Bastaja: PREKOVREMENI RAD / NA SLUŽBENOM PUTU

Prekovremeni rad

Rekli su mi da ću se odmoriti kad umrem. A ja dobio prekovremeni.

Na službenom putu.

Dok se boj krvavi vije, meni ženu drugi bije.

3. TVITER PRIČE

U narednom zadatku bavimo se jednim od ključnih formalnih, ali i poetičkih obeležja kratke priče – konciznošću njenog izraza.

Za početak, pred vama će stojati izbor od četiri dobro poznate priče:
1. Mit o Tezeju, Arijadni, lavirintu i Minotauru;2. Banović Strahinja
3. Hamlet
4. Nečista krv

U ovoj vežbi imaćete zadatak da odaberete dve priče i potom ih sažmete u oblik „tvita“, odnosno, da ih“preradite“ u obliku veoma kratke priče koja ne sme imati više od 140 karaktera sa razmacima. Vaš zadatak, dakle, biće da jednu poznatu priču, sa relativno razvijenim narativom, likovima, događajima, motivima itd. kompresujete u samo jedan tvit, učeći se tako ekonomičnosti izraza i minus-postupku.

NAPOMENE:
– Dve „tviter priče“ koje ćete pisati ne moraju biti međusobno povezane, odnosno pišete dva potpuno odvojena rada.
– Maksimalna dužina „tvita“ je 140 karaktera sa razmacima. Vaša priča može biti manja od toga, ali ne sme biti duža – ukoliko priča bude imala više od 140 karaktera sa razmacima, neće biti objavljena i biće vam poslata nazad na doradu.
– Dozvoljena je upotreba slika, ilustracija, fotografija, stripa itd.
– Priče ne smeju biti običan sinopsis, tj. kratko prepričavanje predloška kojeg ste odabrali! Potrudite se da vaše skraćivanje bude kreativno: slobodno se igrajte postupcima ironije, parodije, dekonstrukcije itd.
– Pričama, kao i obično, dajete naslov koji god želite. Naslov ne ulazi u ograničenje od 140 karaktera sa razmacima. NEMOJTE odavati koju ste priču koristili kao predložak u naslovu ili podnaslovu! Pustite druge autore da pogađaju koju ste građu iskoristili za svoj rad.

***

Radovi se moraju predati do petka, 11. novembra. Naredni čas biće održan u utorka 15. novembra. Ukoliko imate bilo kakvih pitanja u vezi sa zadatkom, možete ih postaviti mejlom ili na konsultacijama.

Srdačan pozdrav i srećno pisanje!

Siniša Grbić: KULT JEDNOG NESANIČARA

Danas je tačno tri godine kako ne mogu da zaspim. Ovaj nezavidan jubilej provodim glođući nedovoljno pečeni biftek u sosu od pečuraka u iznajmljenom studio apartmanu na Menhetn aveniji u Bruklinu. Četvrti ne toliko lošoj, ali na nešto nižu cenu najama svakako utiču povremeni konflikti između manjinskih grupa koji mogu ovde da se sretnu.

Nekada sam bio detektiv za nestale osobe. Bio, sve dok nije nastupilo ovo moje stanje. Kada se to desilo bio sam primoran na prevremenu, poprilično prevremenu penziju. Invalidsku penziju. I to sve jer sam u svoje vreme uspeo da rešim nekolicinu slučajeva nestalih osoba za koje su marili poprilično važni ljudi.

Sada sam niko i nište u ovom ogromnom gradu koji naprosto guta, uvlači u sivilo svojih asfaltnih ulica ovakve poput mene.

Nakon okončane borbe sa biftekom odlučih da izađem i potražim kojekakav dimom ispunjen lokal. Spremajući se za izlazak zastadoh pred ogledalom posmatrajući svoje lice. Pomalo mi je bilo nestvarno da se za ove tri godine ništa drastično na njemu nije izmenilo, uprkos konzumiranju teške i masne hrane i poprilične količine alkohola. Tek nekolicina sedih pramenova počela je da se javlja u predelima slepoočnica. Osim toga, izgledao sam i više nego dobro za četrdeset petogodišnjaka.

Na izlazu iz stana začuo sam Ronin lavež, opomena da je činija sa hranom prazna. Sedam godina stara keruša nije izgledala tako. Delovala je tromo i umorno, što je u meni budilo krajnje nesvakidašnju misao, da je Rona moj talisman, nešto poput slike koju ima Dorijan Grej. Znao sam da je to ludost, ali nisam znao kako sebi da objasnim takvo propadanje zdravog psa po rečima veterinara.

Hodajući pločnikom posmatrao sam svetleće reklame za pivo: Budweiser, Miller, Coors Light… Desetine njih. Svaki lokal ima udicu i samo čeka neke od nas. Mene je upecao „Zlatni rog“ sa prostim neonskim natpisom: „Prijatno društvo“.

Društvo nije bilo prijatno, mahom nastrani proćelavi penzioneri i lenje, predebele kamiondžije.
Ovo veče mi je bilo potrebno neko sasvim drugačije društvo.

Zaputio sam se ka dobro poznatoj četvorospratnici sa fasadom od crvene cigle. Pozvonio sam na interfon i već u sledećem trenutku zatekao sam se u Vandinom urednom i prijatnom dnevnom boravku. Vanda ima dvadeset i šest godina i radi u agenciji za nekretnine. Upoznao sam je pre nešto više od dve godine kada sam bio primoran da svoj trosoban stan zamenim sadašnjim. Vandina agencija se u mojoj situaciji pokazala izuzetno efikasna, pronašavši mi, po njihovim rečima, najbolje što taj novac može da kupi.

Samo, krevet moram da delim sa Ronom.

Vanda i ja imamo specifičan odnos. Vanda nije prostitutka svakako, ali ja je svojim gestovim time činim. Dolazim u svako doba dana ili noći, zavisnosti od potrebe i raspoloženja i ona me uvek primi. Svaki put insistiram da joj platim ali ona to kategorički odbija uz zaprepašćenje i obavezno opaljen šamar. Ne znam zašto to činim, možda jer ja na ovaj naš odnos gledam striktno poslovno i smatram da se njen posao ne razlikuje u mnogome od posla neke čistačice ili frizerke. Koristimo nečije telo ili delove tela zarad postizanja neke svrhe. Meni je to skroz fer i zato uvek nađem način da joj podvalim novac.

Nije samo sex razlog mojih poseta Vandi, iako ne pričamo mnogo. Naime, dok ležim s njom u krevetu i posmatram je kako spava i sam imam neki vid budnog sanjanja. Uglavnom su to fiktivni doživljaji.

Noćas pak, imao sam drugačiji tip sna.

Prisetio sam se jednog slučaja iz službe kada smo pokušavali da stanemo novonastaloj sekti na kraj. Grupa mladih fanatika nazivala se „Kroulijeva deca“ i sumnjali smo na njih da kidnapuju ljude kako bi ih žrtvovali prilikom inauguracija novih članova. Do tada u istrazi nismo imali većeg uspeha a onda se jednog dana sve okrenulo u našu korist. Članovi sekte su oteli izvesnu Marisu Voznijak. Devojku koja se ne ističe nikakvim posebnim odlikama da raskrinka novopečenu ali poprilično opasnu grupu zaluđenika. Ne ističe se ničim posebnim osim toga što je u svojoj tašni sa servisa nosila ogrlicu za svog kućnog ljubimca. Taj okovratnik, osim pokazatelja da je pas Rex njen ljubimac, u odstupanju od samo metar može preko GPS satelita da pokaže lokaciju na kojoj se Rex nalazi. Suvišno je spominjati faktor sreće koji nas je ovde zadesio.

Svega par sati je bilo potrebno da se oformi tim koji će izvršiti prepad na imanje udaljeno 16 kilometara od grada. Kako sam bio jedan od čelnih ljudi na ovom slučaju upravo sam ja prvi kročio u obrednu sobu kada su dva agenta razbila vrata. Momenat u kom smo stupili u sobu teško da je mogao biti gori. Naga, raščerečena Melisa je ležala na limenom patološkom stolu koji se pokazao izuzetno funkcionalan za ovakve ceremonije zbog svojih slivnika za telesne tečnosti. Nad njom, stajala je osoba u teget mantilu sa demonskom maskom jarca sa visko podignutim rukama u kojima je držala bodež. Čovek pomisli da se ovakve scene vide samo u filmovima međutim, pred sobom sam imao opaki kult, žrtvu i sve to.

Osoba čiju smo inauguraciju upravo prekinuli se oglušila na moju naredbu da baci bodež i trgnuvši se iz neverice, svom hitrinom je pokušala da zarije bodež žrtvi u srce.

U tome ju je prekinuo moj hitac.

Dok se moj glok pušio nesuđeni član „Kroulijeve dece“ se zateturao unazad i strovalio na pod. Ostali su se razbežali ali su ubrzo svi uhapšeni.

Osećao sam mučninu i gorak ukus u ustima jer sam morao da ubijem nekog. Ipak, i sam sam znao da nisam imao izbora. Stao sam pored tela. Široka mantija nije odavala kog pola je osoba ali deo brade iz ove blizine je omogućavao da se nasluti da je u pitanju žena.
Zjapeća crna rupa stajala je na mestu gde je nekada bilo njeno oko. Skinuo sam okrvavljenu masku sa tela.

Iznenada me iz sanjarenja prekinu kremen Zipovog upalača. Vanda je bila budna i pokušavala da upali cigaretu. Nije ni primetila da sam odsutan.

Pogledao sam na sat. Prošla je ponoć.

Juče je bilo tri godine kako ne mogu da zaspim.

Juče je bilo tri godine kako sam ustrelio svoju ženu.

Milan Vukov: POSLEDNJA KONFESIJA

Danas je tačno tri godine kako ne mogu da zaspim. Danas je promocija, dan koga sam se pribojavao svakoga dana ili bolje rečeno svake noći poslednje tri godine. Bojim se pitanja koja će mi postavljati, “odakle ti inspiracija?”, “događaji su stvarni?”, “ko se krije iza identiteta likova?”. A ponajviše se bojim “njih”, glavnih likova, mojih prijatelja. Sve je počelo pre tri i po godine, okupili smo se kao i svakog prvog petka u mesecu na starom mestu, oronulom pabu koji drži Čiča, kako ga zovemo još od srednje škole. Nakon par točenih,u priču su se uplele devojke koje su obeležile periode našeg odrastanja. Kako, gde, ko i sa kim, kroz osmeh zadovoljstva i ponosa na postignute “poduhvate” svaki od nas je ispričao svoje doživljaje. Sa više ili manje slasti koja se slivala niz vilicu, noseći reči opisa činova. Krigle smo ispraznili a potom prešli na dunju, priče su sa srednjoškolskih uzdaha prešle na uzdahe današnjice. Uzdasi zakonitih žena se nisu spominjali, već uzdasi sekretarica, doktorica, devojaka koje serviraju kafu i vruće pecivo na pauzi za obrok. Osećao sam se kao da sedim u kabini, u mantiji sa belim okovratnikom i slušam konfesije zabludelih muškaraca sa “pravednog” puta. Butine zakonitih više nisu razbuktavale vatru međ’ preponama, već su vodile u sve dublju čamu, dok su butine izabranica na tom zabludelom putu odstranjivale čamotinju i dovodile do erupcije libida. Tretmani odstranjivanja čamotinje su se održavali jednom do dva puta na svakih deset do petnaest dana, zavisno od stadijuma čamotinje. Etimologija nastajanja te opake bolesti se nalazi u ustaljenom porodičnom životu, pridikama zakonitih, i bremena šefova koje sve više otežava. Zakonite su tu da bi pružile svakodnevnu utehu, podršku, opeglale, skuvale, da bi bile otirač kao i neko ko će uvek biti tu ako nešto zafali. Sa druge strane, izabranice, e one udahnu entuzijazam i zapravo one su te koje održavaju harmoniju u porodici, sprečavaju da dođe do kraha. Ispovesti su se nagomilavale, jednom prilikom je Zoran izjavio da bi se mogla napisati knjiga o ovome, nešto slično “Dekameronu”, svi smo se složili ali niko nije pomišljao da će se ta ideja ostvariti. Nakon što sam se bacio na pisanje, uvek mi je stajala knedla u grlu i nikako je nisam mogao ispljunuti i reći da sam započeo ostvarivanje Zokijeve ideje. Dan za danom, mesec za mesecom je prolazio a knedla je stajala. Ta knedla stoji i danas tu, zaglavljena u grlu. Za par minuta Zoki i ekipa će stojati ispred mene, zajedno sa svojim zakonitim sa mišlju da sadržina “Poslednje konfesije” nema nikakve veze sa njima a zapravo su njihove konfesije stubovi “konfesije”.

Već neko vreme sedim na dasci wc šolje I poput čoveka pod sedativima, obučenog u belu košulju svezanih rukava, ponavljam: “danas je promocija, ne bih voleo da taj dan ikome bude neprijatno!”

Бранислав Чурчов: ПОПИН ОФИС

„Ушао је у канцеларију и затекао на зидовима свеће, иконе и осетио мирис тамјана.“ Ију, волшебно! Откуд свеће на зидовима?! Не знам, ваљда тако мора. А ко каже да мора… Идемо испочетка. Дакле, ушао је у канцеларију и саплео се о на поду тушта и тма неуредно наређаних кутија воштаних свећа разних величина (као да се спрема семинар из керомантије, божемепрости!), а уместо књига на полицама су лагероване јефтине фотографске реплике руских икона и место мириса разградње старих свезака у ваздуху лебдео је племенити мирис 24-каратних кандила, свећњака, крстова и другог светог алата. А било је ту, ипак, само свезнајући приповедач је могао да опази, у затвореним кутијама и неких књижурака попут простохришћанских приручника за самопомоћ и популарне теологије јуродивих лајфкоучева¹Лајф коуч.… Била је то права мала ризница духовног богатства стоварена у његовој канцеларији.

Поп који се журно угегао у просторију није ни приметио сенку збуњеног човека, већ се одмах с врата устремио на повећу касу прислоњену уз наспрамни зид, отворио ју је и из ње извадио кутију с натписом „Прилог за обнову храма“, без бројања покупио насушну садржину и побожно приложио под мантију. Збуњени човек кренуо је за њим сишавши у подрум где се одржавају књижевне вечери „Средом код Стерије“. „Помаже Бог! Извините, али још не радимо“, добацио је из шанка човек у конобарском оделу са црвеним концем извезеним „Кафана Раб“. „Пссссс“ − прснуо је у том тренутку аутоматски освеживач ваздуха и салу је испунио мирис светогорског тамјана. Збуњеном човеку је позлило и морао је да седне на најближи отоман.

Из суседне сале, у коју је замакао гегајући поп, допирала је весела граја, те се збуњени човек придигао, провирио у задимљену одају и затекао призор сличан оном на слици „Тајна пијанка“: за округлим столом седео је распојасан клир у бахантском расположењу и једногласно појао кафанске хитове док је прота ћудљиво мешао шпилове. Збуњени човек стајао је и још збуњенији посматрао како један картарош скида и улаже златни крст, а други камилавку и мантију, кад је газда кафане скочио од стола приметивши га и помисливши да неко хоће нешто да му отме, зарежао и скочио да растргне уљеза. Извукао га је за оковратник уз степенице у ајнфор, претукао га је на мртво име, убио бога у њему, украо му новчаник и наглавачке избацио на шеталиште испред Стеријине куће, вичући помамно на сав глас: „Ти ћеш мене да пљачкаш! Знаш ти ко сам ја! Мени владика долази на славу! Еј, бре! Мени владика долази на славу!“

Полицајци, који су изашли за њима у ајнфорт да помогну газди, пришли су онда да помогну збуњеном човеку да устане и ухапсили га јер није имао лична документа код себе. Док сам замишљен правио белешке размишљајући о епилогу приче, задувани попови изгегали су се из подрума и насрнули на мене. Замало би и мене пребили па ухапсили да се нисам одупро и почео да бежим из своје маште, док су разјарени попови посртали и за мном бацали анатему.

Колико сам касније успео да се обавестим, против збуњеног човека поведен је истражни поступак у ком су га окривили за провалништво: обијање канцеларије црквене општине, крађу огромне суме новца и златног мобилијара, али он се на све то правио луд. Зато су га интернирали у Подвршанску, где је случајно у маси збуњених сенки на ходнику једна образована лекарка препознала у њему песника старог КОВ-а, па га примила преко реда. Комисија се сложила да није нормалан јер је одавно умро а још се мота около и узнемирава поштен народ, уместо да гледа своја посла и тихо почива у миру. Најад, након детаљних анализа, дијагностиковали су да је његово стање последица литерарног окултизма, и обећали му да би уз прописану терапију и добро понашање могао раније да добије отпусну листу за повратак на онај свет.

Сместили су га у удобну белу канцеларију са тапацираним вратима, те није могао да чује кад су уносили једног сужња, ког је целог изуједала сујета, како помамно виче на сав глас: „Ти ћеш мене да пљачкаш! Знаш ти ко сам ја! Мени владика долази на славу! Еј, бре! Мени владика долази на славу!“

   [ + ]

1.
↩
Лајф коуч.

Драгана Мијатовић: ТРЕНУТАК

Било је то једног предивног септембарског дана, седела сам на клупи у парку мог малог места и ослушкивала звукове који су допирали са свих страна, покушавала сам да уживам у тренутку, да свет видим другим очима, покушала сам да пронађем унутрашњи мир, а ти звукови су ме тако увлачили у свој свет, они су посебни, неприметни свуда око нас, они су ту и нису ту, они су живи и нису живи, они постоје да нас науче да живимо за себе, они прате свој смер и свој правац без освртаја. Зашто то кажем? Без освртаја? Они просто живе, они покушавају да искористе сваки секунд на овом свету, да науче што се да научити, да виде што се да видети и да осете све, а све се може и осетити. Они воде своју политику, они су и мали и велики, они су уникатни, они никада неће пожелети да буду део света, никада се неће ни трудити да се уклопе у ту глобалну слику која нам то намеће, они ће моћи да препознају избор, најбољи избор. Тако ми људи, бића која свакодневно обављамо исте активности допуштамо да нас увуче глобална представа, да занемаримо сваки сентимент и мисао, да регујемо нагонски. Време, као категорија у овом свету је тако небитна, овај свет својим плаштом умота човека, издигне га до незамисливих висина, пружа му ум да га користи у сопствене сврхе, да не занемари ко је, да он припада само себи, да није мимезис мимезиса. Одједном сам осетила потребу да се захвалим на овом блаженом тренутку просветљења, да није било тако напорног дана и лутања тамо овамо сређивања папирологије, овај тренутак самоће ми је пружио лекцију, дозволио ми је да сагледам ствари из другог угла. Осећам да постоји нешто што је изнад материјалног, духовно, она срећа која ако је човек спозна и овлада њоме не напушта никад, ама баш никад. Carpe diem. Тако је ухвати дан, идем у Дубровник.

Ох, ох, ох…време, време, време, нема га, нестаје, а посла је превише, када би само неком чудном магијом нестали ови папири, али неком заиста чудном магијом. Шта то причаш Петре живот није магија, бирај или ово или буди гладан, мораш радити, превише си се улењио а то није добро. Пожури, ајде забога пожури, ти знаш шта ће ти рећи ако ове регистре не средиш на врме, странке чекају, погледај те људе, и они носе неке папире, још докумената, још папира, црно, бело, црно, бело, црно, бело, као торту да правите од папира, знате од чоколаде и шлага. Не Петре, не размишљај о томе, папири, папири, то је све што треба да ти је у глави, не стижеш, не стижеш, пожури, знаш да је увек мало, морам да будем економичан више посла за мање времена, некада помислим да се ове гомиле не смањују, него да ме затрпавају, воде ме у свет потпуног хаоса, свет нереда, толико посла, мој мозак на издисају је. Чекај, тренутак, мислим да ће прегорети, пуши се, загорео је, посустајем, десет година рада, и увек ми фали времена, увек, увек, баш увек! – Петре, Петре, Петре! Опет си заспао, милим да ти треба пар дана слободно!- оптет сам заспао, побогу. Одмор каже, какав одмор, не могу се ни кући одморити, сaмо не желим да идем кући и тамо је превише проблема. Ех, кад би само могао, али то је немогуће, кад бих само могао отићи негде далеко, где ме нико не зна, отићи од ових људи, отићи од живог света, где ће једино дисање бити моје. Не памтим када сам последњи пут отишао у позориште, биоскоп, када сам последњи пут прошетао улицом и купио једну од оних старих и добрих књига чији ме мирис враћа у давно време, чудно, осећам носталгију за временом у ком нисам ни живео, а сваки мој контакт обављао се преко фотографија, преко књига, а они су верни приповедачи, они ти дају од свега по мало. Папири који ми никада не досаде, они су без ограничења. Слобда света! Рећи ћу само.

Како овај одмор делује на мене, поново нисам кући, одлазим у град, а даље ћу већ видети, овај свет препун је негативности, стреса, човек данас долази у ситуацију да побегне, негде далеко, па чекај то могу и да урадим, да побегнем негде далеко, негде где ме нико пронаћи неће, свет је огроман, а ја се могу изгубити на неколико дана, могу отићи у место пуно непознатих људи, осмехивати им се, кретати наивно ка њима, ни не знам ко су, не знам да ли су добри, лоши или шта год, само су људи, и просто их тако гледам, немо глупо, срећно.

Ево ме на станици, на железничкој станици, први пут после петнаест година видм ово место, доста се изменило, а и ја сам, нагоре, посао, лош живот све ме је срозало, стојим и посматрам је, лепа, другачија, добро је то. Прилазим шалтеру, узимам карту, идем где било, прво што сам помислио је море, мирис, свежина и одлучујем се да посетим Дубровник, посетим домовину некадашњних ренесансних писаца, да осетим атмосферу у којој су стварали, у том тренутку наилази девојка, прелепе златне косе, сасвим неспретно губи ствари из својих руку, као да је узбуђена, да ли и она иде негде, вероватно, али као да је у журби, прилази шалтеру после мене и каже: „Карту за Дубровник“. Одушевило ме је ово, моја мисо да одем тамо где никога не знам, створим жељу да ипак пожелим да знам. Осетио сам благостање у тренутку, захвалност, не знам зашто, али сам осетио нешто посебно у вези са овим, ово није случајно, помислим да ли ми се срећа осмехује или ми се руга, да ли да је зграбим или игноришем. Купио сам карту и треба да уђем у воз.

Провели смо неколико тренутака, дивних, овај одмор привео се крају, а ја стојим поново на железничкој станици и посматрам, враћам филм у назад и мислим о тренуцим. Видео сам заборављени град, упознао жену свог живота, а воз ни кренуо није.

Milica Teslić: ON

Kada sam se rodila takvih kao što je on bilo je malo u gradu, doduše i sada ih je malo, jer pregazilo ih je vreme i došli su neki mlađi i bolji, godišta sa početnim ciframa dva nula. Tada u njih su gledali kao lepotane, bili su predmet svačije želje, svaka je želela da ih ima za sebe, ali bi ih i rado delila sa prijateljicama ukoliko bi ga dobila. Čak i danas, par decenija kasnije stoji njegov plakat u ogromnoj veličini na jednoj zgradi u centru grada, sa uredno napisanim njegovim imenom, u njegovom prvom i najlepšem odelu, što je morate priznati izuzetno dug period. A on, on znao je sve od Partibrejkersa preko Cvetka zanovetka do Abbe. Katkad ako bi se skupilo muško društvo od njih četvorice, petorice znao je da ih obaveštava o ishodu večitog derbija, onoj presudnoj trojci u poslednjoj sekundi, pa čak i o konjskim trkama. Uvek je lepo mirisao, kada su se žene nešto pitale onda na cimet i vanilu, a u onim retkim danima kada bi muški deo tu umešao prste to bi bez premca bila breza, kao onaj šampon od litre koji danas svi u širokom luku izbegavamo u drogerijama osim ako nismo sve pare ostavili prošle subote za nekim šankom. On je prvi došao po mene iz porodilišta zajedno sa mojim tatom, dok me je mama držala umotanu kao krompir u svetlo plavo ćebence. On je bio taj koji je išao preko granice kada su se švercovale pelene, kafa i čokolada, i uvek je hitro grabio nazad da nas što pre obraduje poklonima. A on, on je bio jednostavan, voleo je da popije, ali to mu nije bila mana, ponekad smo mu davali dvolitru, a kada bi bilo para za više onda bi i po par dana bio miran. Dok smo bili mali voleli smo da mirišemo to njegovo piće, kao i kada su nam roditelji davali pivo sa penom. Kupao se redovno, na svakih mesec dva, ali to nam nije smetalo, voleli smo ga takvog i on je voleo nas. Ali zimu, nju nije voleo. Često se smrzavao, i često su ga grejali. Oh, koliko samo događaja je on proveo sa nama ! Nosio je torte na tri sprata sa motivom Snežane i sedam patuljaka, garnirane sendviče, Frutelu i Smoki u neograničenim količinama na naše dečije rođendane. Svakog vikenda išao je sa mojim tatom na pijacu da donesu po gajbu pomorandži i jedan džak krompira, u zavisnosti od godišnjeg doba nekada bi donosili i jabuke, ili pak lubenice ( koju je moj tata znalački okretao i kuckao svim prstima da vidi da li je zrela, dok mu jednom nije ispala i tako razbila posred pijace, od tad – svaka je zrela, makar bila i svetlo ružičaste boje ). Kada sam pošla u školu mi smo bili verni drugari, svakoga jutra u sedam i trideset mi bi krenuli zajedno. Nekada bi stigli na vreme nekada ne, uglavnom ne.

Zajedno bi vikali na onog što se nepropisno parkirao ( dobro nije nepropisno, ali mi smo baš tu hteli da se parkiramo), ukoliko je bila zima imali bi posebne čizme sa specijalni đonom da ne bi negde proklizali na putu do kuće, a ako bi pak sijalo sunce stavili bi zaštitu za oči da vidimo gde idemo. I svi smo se radovali letovanju na primorju. Kao prava balkanska porodica, poneli bi mini frižider u koji bi stavili pola praseta, deset jaja, parizer, par sarmi – jedno dvadesetak. Baba bi uvek napravila neke kolače, koje naravno niko od nas rođenih nakon raspada bilo koje naše zajedničke države nije znao da napravi, teglu pekmeza uredno na vrhu povezanu belim štamparskim papirom, celofanom, i gumicom, i par pogača. Tada bi put mogao da počne, jer svi su uvek gladni već na tri i po minuta od kuće, ušuškani i sanjivi. A policiju, uh policiju nije nikako voleo. Uvek bi onim svojim sjajnim očima namigivao onima koji su nam prolazili pored nas, i veoma prijateljski im skretao pažnju, da tu negde odmah, čim zađu levo stoje oni i čekaju, valjda je to njihov zadatak da stoje i čekaju, ja verujte mi bila sam mala da bih to shvatala. Kada je noć, dok smo mi želeli mir i mrak, on je uvek pazio da ne naiđemo na nešto opasno u tom mraku, i uvek je imao oba oka otvorena.

Nakon odmora od deset dana ( šest noćenja i četiri dana vožnje, ali to nekako su zaboravili da spomenu ), krenuli smo nazad. Sećam se samo da sam u polusnu čula neki tup zvuk, i da se svetlo naglo smanjilo. Kada je svanulo i kada smo se parkirali, videli smo štetu. Taj Yugo 45 bio je naš verni prijatelj godinama. A sada, ona dva svetla, dva sjajna oka koja su obasjavala sve za nas više ne sjaje. Ko će sada namigivati onima iz suprotne trake da ih čeka neko, ko će tako kao on dalje osvetljavati sve glavne puteve i prečice ? Levi far će izdražati, ali desni – zjapeća crna rupa stajala je na mestu gde je nekada bilo njegovo oko.

Anđelka Aćimović: POGLED KA ZEMLJI BERIĆETIJI

Gledao sam iz daleka, divio se, tajio I patio.

Sreća te zemlje bila je srazmerna broju humanitarnih učinaka njenog Vladara. Iako je svuda u savremenom svetu republika bila opšti državni pojam, tu je, mada, izuzetno urbanom strujom, vladala apsolutistička monarhija. Vladar je sa razlogom nosio tu titulu, ali, nije mu laskalo kada ga tako zovu. Bio je njihov graditelj, njihov filozof, doktor, pekar, šumar, obućar, njihov vudu i sve drugo što ni sam leksički fond za sada ne sadrži. Bio je sve što se može zamisliti. Bio je hrabar i sposoban, humanost je sinonim za njegovo ime.

Tu malu i otuđenu, a uzgred, tako srećnu i bogatu zemlju, Vladar je čuvao poput sveca. Oreolom svojim prekrio ju je. Poput Zaratustre, svakoga dana putem sredstava javnog informisanja, a i penjući se (poput drevnih mudraca) na mostove, ulazeći u pećine i rudnike, novootvorene fabrike kugličnih ležajeva, porodilišta, bolnica, škola i gradilišta delio je moralne i duhovne lekcije narodu svome , te ih je naučio da budu složni i da se drže zajedno. Malo je reći da je u toj zemlji vladala tolika harmonija i berićet, da su ljudi uvek bili srećni i nasmejani, nadasve ljubazni i ostvareni. Tu se nije moglo desiti da jedan doktor nauka radi fizički posao, ili da penzioneri nadniče za neku crkavicu, ili, pogotovo, da uzorni studenti i budući intelektualci nemaju pokriće i nagradu za svoj trud. Svi su jedva čekali diplomu jer su znali da Vladar čuva radna mesta za njih. Ipak, neki su napuštali zemlju Berićetiju. Ne razumem zašto. Šuška se da je prava pozadina ovih najnovijih seoba naroda ustvari želja i interes da postanu državljani Berićetije. Naravno, to se ne sme reći tako javno, jer bi onda svi republikanci pohrlili tu, želeći komad hleba i život pod neprobojnim oreolom Vladara. Premda je njegova zemljica bila mala, nikoga nije odbijao. Želeo je samo najbolje za svakog. Bio je čudotvorac, nova verzija Mojsija ili Svetog Save. Egzistirao je na preko 20 mesta u istom trenutku. Recimo, umeo je da istog dana otvori nekolicinu osnovnih škola i posedi u đačkim klupama, sve sa ciljem provere ventilacije i grejanja za najmlađe, zatim, udarao je kamen temeljac na drugom mestu, na trećem rudničio, na četvrtom gradio puteve, na petom delio milostinju siromašnima, na šestom bio na sastanku u Briselu, pa u Prištini, zatim se u Sofiji sastajao sa predstavnicima japanske ambasade i na kraju dana podmirivao stoku po selima i gostovao u većem broju emisija. Ponekad bi ujutru odlazio u mesto kilometrima daleko samo kako bi ušao u kokošinjac i ukućane obradovao prvim kokinim jajima i vodom sa izvora. Na sebe gotovo nije mislio.

Ali, jednoga dana, oreol Satane nadvi se nad oreolom Vladara. Mračni i nemili demoni proliše vodu iz sebe i vodom natopiše Berićetiju. Kiša je padala i padala, bez imalo milosti, kosila je sve pred sobom. Prvo su padale kuće, automobili, stoka, a zatim i ljudi. Znali su da ta apokalipsa ne može biti jača od njihovog Noja, njihovog Utnapištima, znali su da barka stiže. Noje je plovio na sever, zapad, istog i jug. Spasavao je živote. Nije uzimao po dvoje od svake vrste, već je blagoslovio i spasavao sve pred sobom. Deca su govorila da ima najnežnije ruke, nežnije od majčinih i da bi voleli da apokalipsa opet dođe, kako bi ih Noje ponovo tako držao u naručju. Stoka je bila blagoslovena. Doveo je lađe i za njih. Penjao se na krovove da spasi pse i mačke, čak je i ronio da pronađe omiljenu lutku jedne devojčice, govoreći da ništa na ovom svetu ne sme da pokvari osmeh deteta. Premda umoran i iscrpljen, imao je snage za kamere i intervjue. Želeo je da pošalje poruku svetu, kako bi svi videli u kolikoj su nevolji, pritom ni ne pomišljajući na eksponiranje svojih humanitarnih ustupaka, jer to nije hrišćanski.

******

I pobedi Noje apokalipsu. Pobedi sve anđele i demone i još jednom u nizu dokaza da je najsposobniji čovek na svetu. A ja, gledah ovo u čudu, gledah sa divljenjem. Danas je tačno tri godine kako ne mogu da zaspim jer nisam državljanin zemlje Berićetije i nisam doživeo da me ponese nežna ruka Vladara iz vrtloga mračnih dubina.

Ljiljana Skubilović:

… ušao je u kancelariju i zatekao na zidu svijeću, ikonu i osjetio miris tamjana. Nije puno mario za tim prizorom, može se reći da nije želio obratiti pažnju, a možda nije uopšte ni vidio, bio je i više nego zaokupljen svojim mislima. Danas se desilo ono najgore, izgubio je sve.

Brzim hodom dođe do stola, sjede za pisaći sto i obješenu i tešku glavu zagnjuri u šake. Tako povijen je izgledao kao staro osušeno drvo koje se vremenom povilo, ali ne pada na zemlju jer ima ispred sebe kamen koji ga podupire. Neko vrijeme tako osta a onda se trže i poče da odmahuje glavom kao da tjera riječi oko svoje glave. Ispravi se u stolici i poče da piše svoju ne dovršenu priču od jutros.

Imao je tačno predstavu o čemu bi pisao, izgledao je na momenat i više nego ushićen zbog toga, ideje su prosto navirale kao kapljice kiše koje se slivaju niz prozor. Ruka je žustro uzela naliv pero koje se nalazilo na demetu starih ispisanih papira, ishabanih od listanja, koja su stajala u desnom uglu stola. Do pola ispisan papir je ležao ispred njega i poče da ispisuje po njemu linije koje su pisale život.

Poslije nekog vremena pogled mu se zakovao u gornji dio papira i tako je ostao neko vrijeme. Na trenutak kao da uoči da piše bez obraćanja na napisano. Nema predstavu šta je napisao i mrzilo ga je da ponovo čita iznova i iznova. Polako se nasloni na naslon stolice i dubokim i teškim udisajem pa izdisajem kao da je želio da odagna neki teret ili nepoznatu misao koja ga mori jako dugo, a tek sad je uspjela da isplovi na površinu. Podiže pogled na zid preko puta sebe i uoči ikonu sa likom sveca kome nije znao ime, do ikone stoji obješeno kandilo iz kojeg se mogao vidjeti mali crvenkasti plamen. Još jednom udahnu duboko i poče biti svjestan mirisa koji se proširio po čitavoj prostoriji. Taj miris mu bi na momenat jako prijatan i poželi da ga udiše bez prestanka, kao da ga se nije mogao nadisati. Pogled mu se zaustavi na liku sveca i kao da mu se učini da mu se on osmjehuje. Trže ga takva misao i zapita se: odakle su se te stvari tu pojavile, ko bi tako nešto mogao donijeti, zašto?

Prijatnu jezu i nervozu osjeti kroz tijelo i samo što ga ne natjera da se nasmije onako bez bilo kojeg razloga. Zatim prostruji kroz njega usplahireni, nepoznat i nejasan strah i osjeti kao da ga probode nešto u grudima. Od šoka brzo ustade iza stola i poče da hoda lijevo desno po kancelariji. Ne bi mu jasno šta se upravo desilo ali ne bi mu ni stalo da sazna, želio je samo da na trenutak ne osjeti ništa. Kada se malo pribrao, stade pred ikonu i poče je proučavati, to je bila ista ona ikona koja se nalazila u njegovoj porodičnoj kući. Nije dugo vremena bio tamo, toliko dugo da bi neki ljudi pomislili da je zaboravio put do nje. Zaboravio je on i radost koja ga je nosila, spokoj duše i vragolaste igre koje su ostavljale samo osmjeh na dječijem licu. Ramena mu klonuše i kao da ga pogodi munja, izraz lica mu posta skamenjen i zamišljen u neki nevidljivi prostor. Misli se počeše rojiti ali ona najglasnija misao bi sa pitanjem: šta ti radiš sebi? Zbunjen, povrijeđen i razočaran ne bi u stanju da pronađe pravo značenje tih osjećanja. Pade mu na um djed i njegove riječi: Čovjek koji se razboli i provede jedan period u postelji nemoćan, sigurno će više cijenti život i zdravlje. Oni koji su živjeli u siromaštvu i bijedi više znaju cijeniti ono što steknu, nego oni koji su rođeni u izobilju. Pa on je bio baš taj koji je to sve proživio, zašto sad ne bi mogao ovo da preživi. Poče se hrabriti. Ispravi svoje tjelo i čvrsto zauze stav odlučnog čovjeka. Poželi da se prekrsti, ali već jako dugo vremena to nije uradio. Kao da je zaboravio kako se to radi, zbuni se u momentu. Ipak brzim pokretom; kao tuđom rukom, prekrsti se ne znajući ni zašto to uradi, postade smješan sam sebi. Sjeti se ponovo svog djeda i kako se on krstio pred istom ovom ikonom, ne bi mu uopšte smješna ta slika koja se odvijala pred njegovim očima, čak je izgledala ponosita. Poželi da vidi ponovo tu kuću, da osjeti onaj isti osjećaj koji ga je ušuškavao kada je bio djete. Radost na licu mu je bila očigledna i poželi da oživi svoja stara i zaboravljena sjećanja, potiskivajući i zanemarivajući sve ono što ga sada u već njegovim četrdesetim godinama zaokupi.

Bio je napunjen poletnom energijom koja ga je mogla odvesti i do najdalje zvjezde, za njega ta zvijezda je bila za stolon, koja je trebala biti ispisana. Brzim korakom dođe do stola i žustro sjede u stolicu. Uze desnom rukom novi papir iz fioke, a lijevom odloži ne dovršeni papir na kamaru papira u lijevom uglu stola. Svojim naliv perom ispisa velikim slovima naslov- SJEĆANJA SU RAJ IZ KOG SE NE MOŽE BITI PROGNAN…

Božidarka Martić: DVA BROMAZEPAMA

– Danas je tačno tri godine kako ne mogu da zaspim … Sećam se tog popodneva vrlo dobro. Imala sam gužvu na poslu, gazda je opet histerisao kako smo nesposobni što nije bilo ništa novo za njega. Čovek je stvarno imao nekih ozbiljnih problema sa samim sobom. Jedan kolega mi je rekao da ga žena vara jer je impotentan, ali i on je to samo čuo od neke druge koleginice kojoj je rekla opet neka treća koleginica. Uglavnom, nije proverena informacija tako da niko ne zna šta je zapravo razlog njegovog histeričnog ponašanja. Tog dana je došao i onaj čudni gospodin koji je želeo da mu se napravi pizza bez sira ali da se sir ipak otopi i servira pored nje na tanjir. Zaista je bilo neobično to što je tražio…

Poslala sam mu nekoliko poruka još dok sam bila na poslu, međutim nije odgovarao. Mislila sam da spava ili da je otišao na trčanje i telefon ostavio u stanu, što je imao običaj da uradi. Nisam se nikad opterećivala sa tim ako mi ne odgovori odmah na poruku, jednostavno nije bio takav da stalno drži telefon u rukama. Razlog za to je verovatno bio taj što se užasavao bakterija zbog čega je stalno prao ruke, brisao ih vlažnim maramicama, koristio one silne gluposti u tubicama za „suvo” pranje ruku od kojih mu je koža bila užasno suva i iziritirana. Bezbroj puta je morao da uvija šake u zavoje jer bi imao rane po njima. Jedno vreme je išao čak i kod psihologa zbog toga, ali opet bi se vratio na staro. Uglavnom, zaista sam mislila da je sve u redu samo da eto, prosto ne odgovara iz nekog običnog razloga. Zato nisam ni žurila kući sa posla već sam otišla sa kolegama na kafu, a nakon toga i kod frizera jer mi je kosa bila užasna tih dana. I tamo sam se poprilično kratko zadržala s obzirom da imam običaj da ostanem po nekoliko sati. Kad sam konačno krenula u stan prišla mi je ona žena zbog koje je dan postao čudan. Sećam se da mi je prišla bez ikakvog razloga i uhvatila me za ruku. Gledala me je onim njenim ogromnim, svetlo zelenim očima, poprilično urokljivim pogledom. Imala sam utisak da može da mi pročita sve misli i da zna svaki moj greh i sve ono što krijem. U jednom trenutku me je toliko stegnula za prste da sam osetila jak bol. „Ne idi kući kad nisi do sad otišla”, rekla je oštrim glasom. Pogledala sam je začuđeno, otrgla ruku i skoro otrčala. Bila sam šokirana njenim ponašanjem…

Kad sam stigla isred zgrade, shvatila sam da nešto nije u redu. Gari je bio na terasi i vrata su bila zatvorena. Pomislila sam kako je kreten ‘ladno ostavio psa na terasi da bi bog zna šta radio. Iskreno, prvo sam pomislila da je sa nekom drugom devojkom i da je to razlog zašto ga je izbacio iz stana. Bila sam užasno besna i jedva sam čekala da se popnem na sprat i da krenem da urlam na njega odmah sa ulaznih vrata. Dok sam se penjala smišljala sam šta ću mu sve reći.

I onda… Otvorila sam vrata i osetila užasan smrad. Bio je nekako slankast, zagušljiv, mirisala je smrt. Sve je bilo nekako tiho i mračno. Stajala sam u hodniku još neko vreme, prosto nisam želela da uđem. Hladan znoj me je oblio u trenutku kako sam zakoračila. Nisam odmah videla iz hodnika šta se dešava u dnevnoj sobi ali imala sam loš predosećaj. Nešto je počelo da me steže i guši, počelo je da mi se vrti u glavi zbog čega sam morala da se umijem… Kad sam zakoračila u dnevnu sobu… Ne znam kako sam ostala na nogama. Ležao je na podu, oko njega je bila razlivena krv po belom tepihu. Usta su mu već bila pomodrela i bio je skroz bled. Stajala sam i gledala u njega i nisam znala šta da učinim. Samo sam ga preskočila, sela na fotelju i zapalila cigaretu. Znam da to sad zvuči nenormalno, ali već je bio mrtav a meni je ta cigareta bila izuzetno potrebna da ne bih doživela nervni slom. Iskreno, prvo sam pomislila da je sve to šala i da će ustati i početi da se smeje. Ponekad je znao tako bizarno da se našali i očekivala sam da je i ovo samo još jedna njegova bolesna šala. Ali on je ležao i nije se pomerao. Prošlo je sigurno nekih petnaest minuta kako sam tu sedela i posmatrala ga…

Onda je Gari zalajao i tu sam se trgla. Prišla sam mu, sela pored njega u krvavu lokvu i pokušala da mu napipam puls. Tad sam i videla da su mu vene izrezane na rukama. Rane koje je imao od silnog pranja se nisu videle od tolike krvi koja mu se skorela na šakama. Bio je užasno hladan i ukočen. Prvo sam ga protresla nekoliko puta, pokušala sam da ga na taj način nateram da ustane, a onda sam počela da ga udaram. Počela sam da vrištim i da plačem. Suze su mi padale na njegovo lice i slivale se po njegovim bledim obrazima. Udarala sam ga i gurala što sam jače mogla… Čak sam mu u jednom trenutku rekla da je idiot i pokušala da ga podignem da ustane ali je bio previše težak. Onda sam pala sa njim u krv i sva sam se umazala. U tom trenutku, kad sam shvatila da sam umazana njegovom krvlju, toliko sam jako vrisnula da sam ostala bez glasa. Krenula sam da se čupam za kosu svom snagom da sam iščupala pramen koji se ulepio u moje krvave dlanove. Pokušala sam nekoliko puta da ustanem ali sam uporno padala i sve više se umazivala. Htela sam da dođem do telefona da nazovem hitnu pomoć, ali kao da sam izgubila svu snagu u telu.

Gari je sve vreme lajao kao nenormalan i mislim da je to ono što je zapravo nateralo komšiju sa sprata iznad da dođe do našeg stana. Sećam se da je pokucao na vrata i pitao da li je sve u redu. Nisam mogla da mu odgovorim od silnog jecanja. Shvatio je da nešto nije u redu i razvalio je vrata. Kad nas je video na zemlji, njega mrtvog i mene krvavu, na njegovom licu je zavladao strah. Prišao mi je i podigao me na krevet, onda je pogledao u njega i u njegove ruke i video isto što i ja. Rekao mi je da se ne pomeram sa kreveta i da će se odmah vratiti samo da pozove hitnu pomoć. Kroz nekoliko minuta se vratio sa ženom koja je počela da povraća po hodniku čim je videla krv. Pomogla mi je da odem u kupatilo, umila me je i oprala mi je ruka. Za to vreme je stigla hitna i kad sam izašla iz kupatila videla sam da su ga prekrili belim platnom…

Nakon toga se više ničeg ne sećam, probudila sam se u bolnici. Lekar kaže das am doživela nervni slom, ali da to nije ništa nenormalno s obzirom u kakvoj sam se situaciji našla i da će mi biti potrebno nekoliko godina da se oporavim od svega. Evo, prošlo je tačno 3 godine i nije se ništa promenilo, još uvek ne mogu da spavam…

– Da, znam, ali vidi se napredak u Vašem ponašanju i razmišljanju. Mnogo ste otvoreniji nego na početku terapije. Znate, ovo je prvi put da ste bili smireni, koliko je to moguće kad je ovako nešto u pitanju, dok ste pričali o ovome. Drago mi je da polako ali sigurno Vaš oporavak napreduje. Verujem da ćete uskoro prestati da pijete lekove, ali za sad morate još uvek da pijete po dva bromazepama čisto za opuštanje kako biste uspeli da zaspite. Nije to jaka terapija, nemojte da Vas to brine, samo će vam pomoći da se odmorite.

– Zar Vi zaista mislite da je moguće oporaviti se od ovoga? Znate… Već neko vreme na sebe gledam kao na iskorišćen kondom…

Aleksandra Šojić: MIKINA ČAROLIJA

„Video sam zaboravljeni grad, upoznao ženu svog života, a voz ni krenuo nije.“ Uvek mi ova njegova, godinama unazad, iznova i iznova ponavljana rečenica probudi osmeh na licu, kao i sad, dok ga slušam kako našem unuku sa ushićenjem priča da je baka bila njegova ljubav na prvi pogled. Kad god izgovari ove reči okrene se ka meni sa iskrama u očima, očima boje meda, i nasmeši se kao nekad, kao i onog dana u onom gradu kom ni danas ne zna da izgovori ime, u onom gradu u kom je plavi voz otišao bez svoja dva putnika.

Sećam se, bila je zima.. Bele pahulje su padale na moj crni kaput dok sam nervozno čekala da voz dođe i uđe u svoju stanicu. „Opet kasni“, pomislih. „Opet ću zakasniti na onaj usrani posao konobarice, opet će glavni poslovođa da mi odbije ceo sat od plate jer sam zakasnila samo 10 minuta, opet ću da radim prekovremeno, da se vratim kući posle jedan i, opet će doći početak ovog začaranog kruga, kom se očigledno ne nazire kraj.“ Dok nervozno čekam da voz napokon stigne i dok se u mislima odupirem učmalom životu konabarice u nekoj vukojebini, on stoji pored mene, gleda me i smeška se. Čuj, smeška se. Koliko sam nervozna, tačno bih ga, da nisam „dama“, zveknula preko onog nasmejanog lica. Prilazi i pita me koliko ima sati. Pomislih – „I ovaj nalickani šarlatan me zajebava. Zar ne vidi đžinovski sat iznad svoje glave?“
„Ima 2 sata i 15 minuta“, rekoh na brzinu i popeh se na prste da vidim da li je voz stigao.
„Grešite, tek je 2 sata i 13 minuta, pogledajte“, pomeri rukav kaputa i pokaza na svoj sat.
„Sad sam sigurna da se univerzum poigrava sa mnom, da li je ovaj normalan, da li je iko normalan u ovom uvrnutom svetu?“. Nesmeših se kiselo i samo mu odmahnuh rukom. On se približi jedan korak i opet se nesmeši.
„Aaaa, pa nisam mislila da će da mi priđe još bliže. Ma uostalom, neka ga, neka se smeje, makar je nekom danas lep dan. “
„Izvinite gospođice što ću da budem direktan, ali vi imate najlepše oči koje sam ja u svom životu video.“ Ja ga gledam tim „čarobnim“ očima i poručujem mu mimikom da se skloni od mene ili ću da pozovem onog policajca kod stepeništa. On se zbuni, nespretno skloni kosu sa lica i izgovori: „Ja se stvarno izvinjavam što vas uznemiravam, ali sam naprosto to morao da Vam kažem. Moje ime je Dragan.“ ,pruži ruku i nastavi, „Ne želim da pomislite da sam neki manijak jer sam direktan, ali ja sam to morao da kažem jer to i jesu proste činjenice, a i, sami ćete priznati, istina“
„O kakvoj ovaj istini govori?! Jeste da ovo nije prvi put da mi je to neko rekao, ali opet, šta to ima neobično u mojim očima što ja ne primećujem?“
„Hvala na komplimentu“, izgovorih ove reči hladno da ga oteram od sebe. Ali on ne odlazi. „Zar ne vidi da me ne interesuju njegove izlizane fraze?!“
„A znate gospođice, kojoj, moram da primetim, još uvek ne znam ime, maločas sam Vas namerno ispravio kada sam Vas pitao koliko ima sati. Jako je bitno iskoristi ovo vreme, jer ono je jedna jako čudna i nepredvidiva pojava, koja se kao kula od peska rasipa i nestaje i, koja svakim danom neprimetno izmiče, a da toga nismo ni svesni. Vreme neprestano teče i, život nečujno prolazi i zato gospođice moja draga „Nasloni moje vreme na svoje, tako će večnost duže trajati.“.
„Hm, pa on citira Miku Antića. Ovo ne može da bude baš toliko loše.“
„Mika Antić, zar ne?“, sad mi se već vidno popravlja raspoloženje.
„Čitali ste ga kad ste naleteli na mene na onom stepeništu.“
U tom trenutku vetar koji skide šešir nepoznatom poznaniku postade moj pomoćnik u njegovom odgonetanju. Samo jedan njegov široki osmeh i rupice na obrazima bile su dovoljne da ga bolje osmotrim i tad da primetim u njegovoj ruci istu knjigu Mike Antića koju sam i ja imala u svojoj. I taj njegov čuperak plavi, kog je sklanjao sa lica, nije mogao da izađe iz moje glave.

Stigao je voz u stanicu, a mi neprimetivši voz i svet oko nas tonuli smo sve dublje u razgovor. Možda sam propustila taj voz, sledeći i onaj posle njega, ali nikad nisam propustila da čujem njegove reči koje i sada sa osmehom izgovara „Video sam zaboravljeni grad, upoznao ženu svog života, a voz ni krenuo nije.“

Aleksa Ninčić: NADA, PA LOGOR

Izmučen dugim pešačenjem u magli, zaostajao sam za grupom, sa kojim sam zajedno pušten da uđem u Mađarsku, opasanom žičanom ogradom. Ne vidim ih više. Isped ograde ostala je moja majka da čeka, a moj protest koji sam uputio besnim policajcima nije prihvaćen. Obećao sam da ću je čekati u prvoj gostionici.

Hodam pored autoputa, a ljudi u automobilima i šleperima pozdravljaju novog doseljenika sirenama. Dobro znaju ko sam i kuda idem. Temperatura se spušta, pada mrak. Nisam navikao na hladnoću, kolena još manje, one škripe. Hladnoća me grize, sužava mi vene a oči se ne mogu navići na belinu magle. Negde u toj belini nazire se svetlost restorana. Pružio sam korak, želim se ugrejati.

U restoranu video sam ljude koji su istom mukom dospeli ovde. Neki me pozdravljaju, žele da sednem sa njima. Seo sam do prozora, gde je radijator, sam. Video sam uplakanu decu, bole ih ugrejani prsti na rukama od nagle promene temperature. Osim nas, izbeglica, nije bilo drugih gostiju. Naručio sam toplu supu i piletinu. Engleski u Mađarskoj se slabije govori, to sam znao i ranije. Sada vidim daleko bolju sliku u odnosu na onu ispred ograde, kada sam sa majkom čekao u redu za ,,obećanu zemlju“. Naši su ovde nasmejani, ugrejani. Čeka nas još puta, ali nema zaustavljanja i granica. Minhen mi nikad nije bio bliži.

Mislim na majku, koja sama sedi u bušnom šatoru. Misli i ona na mene, siguran sam. Da li će imati dovoljno snage da se izbori sa borbenim izbeglicama, koje bez pardona guraju druge, čupaju i vuku. Sve sam to video i osetio. Bes i galamu koja vlada, kada otvaraju granicu, čujem u glavi, ne da mi u miru da sedim. Moja majka je u tom metežu. Alahu dragi, pomozi joj. Ogladnele stomake u kampu koje sam viđao ispred, vidim i ovde u raskošnom mađarskom restoranu. Prazni stomaci ne sede, lete oko stolova kao duhovi i zavidno gledaju u prepune tanjire svojih zemljaka.

Vazduh je sve topliji, skidam jaknu i na podlakticama brojim mordrice i ogrebotine. Tamo je pakao. Stao sam kod broja pet, kada je konobar doneo moje jelo. Preselo mi sve! Odlazim u toalet, da se umijem. Kada sam ponovo seo za sto, na pilećoj šnicli video sam ugriz. Prst krivice nisam mogao upreti ni u jednu osobu. Znaju se pobiti žestoko a ja nemam nikoga pored sebe. Proklet je taj zalogaj.

Ispred restorana parkirao se autobus, izašli su neki ljudi, uglavnom mladi. Jedni su stali ispred i zapalili cigarete, drugi su ušli i sa zaprepašćenjem posmatrali nas, nesrećnike. U očima im se vidi strah, taj prokleto loš osećaj, za koji sam mislio da neću ponovo osetiti. Dali su znake onima van da ne ulaze, mahali su rukama ispred noseva. Smrdimo. Radije bi mokrili negde kod drveta. Niko se nije usuđivao da uđe. Stoje van i čekaju vođu puta, očekuju njegovu intervenciju. Osećam se kao besan pas, koji se zavukao u napuštenu kuću i čeka da ga uhvati šinter.

Šinter ulazi u restoran i odmerava sve nas, tajac. Nekoga će podići na noge i izbaciti napolje. Poplašeni ljudi čekaju van da se oslobode stolovi. Neki od naših spremni su na okršaj. Prilazi meni, jasno, jer sedim sam. Dostojanstveno me pozdravlja, i moli da primim nekog za sto. Iznenađen sam lepim govorom. Kažem da mogu slobodno sesti, neće mi smetati. Rukom doziva troje da sednu za moj sto. Oni su burno odbili da sednu i ljuti ušli u autobus. Našao sam za rešenje da ipak ustanem i ustupim mesto ovim ljudima. Vodič puta mi se zahvalio, ali sa razočaranim pogledom ispratio do izlaza. Nisam nikom zamerio. Ne bih voleo da taj dan ikome bude neprijatan.

Aleksa Nikolić: PESMA PANTOKRATORA

Istanbul – Turska
vatrometom i centralnom proslavom danas obeležava 563. godišnjicu otomanskog osvajanja Konstantinopolja, današnjeg Istanbula.
IZVOR: TANJUG
PONEDELJAK, 30.05.2016. | 08:58

– Danas je tačno tri godine kako ne mogu da zaspim. Pogled mi je spavao pod vekovnim premazima seldžučkih slikara, da bi mi pre tri godine, neki drugi, pažljivi ljudi, sve to sastrugali sa mojih bistrih grčkih očiju. Eh! Grčkih! U njima romori potonuli Bizant, u njima je plavetnilo mora pod Mitilenom, u njima bistrina prolećnog neba nad Smirnom. Marijo, slušaš li me? – odjekivao je milozvuk serafima, freskotvorenog na sfernim trouglovima koji podupiru kupolu Aja Sofije. U ogromnu, praznu utrobu bazilike, sa zapadnih prozora koso je prodirala crvena svetlost zalazećeg sunca. Vazduh se unutra smirio, nakon što su izašli posetioci. Polijeleji, koji su visili nisko, podrhtavali su zbog neke udaljene galame i gužve od spolja.

– Sa kojih su obala doveli te živopisce? Kaspijskih, crnih, iz srca Anadolije? Pekla me je ta skrama na očima; nanosili su je brzo, samo da mi lica što pre nestane. Sve pod naredbom krutog i odlučnog, svedržećeg prsta Osvajača. Šta je jedan serafim, davno zapečaćen na zid, mogao? Da se raskrili, pobesnelo uzvitla mačem? Ne, mogao je samo da ćuti i stisne kapke što jače. Ti, Marijo, znaš to. Gledala si! Budna si otkad smo prvi put zapečaćeni na ovim svodovima.

– Da, kao da sam budna od kad su svodovi neba utisnuti u nigdninu, lakokrili moj, lepoliki serafime. Znaš li po koji mi put ponavljaš to tvoje pitanje, kao da ti svaka probdela noć briše sećanje. Šta bih dala za tvoj tvrdi viševekovni san! Šta si ti strašno video – kako Dandolo, kao zubima, kida naše zlatne konjanike da ih odnese nazad gradu krilatog lava? To?! Video si kako dave poslednjeg Konstantina? Osmehnula bih se tebi naivnom, da mogu, ali slušaj smeh mojih reči. Ti i ja i jesmo samo živa reč. Živa reč koja odjekuje svemirom bestelesnosti.

Šta su sve razbuktale Marijine reči u vojničkom srcu serafima! Uzavrele misli preplitale su se pitanjima i mogućim drskim odgovorima; pored njega, mačonoše svodova, zar Majka sa detetom u krilu da ispadne stub sučeljavanja s patnjom? Plamen u njemu, a usne suve. Iz njih ni slova! U serafimu hiljade njegovih glasova, koji urlaju bez javljanja za reč, kao na na paklenom saboru, a u utrobi crkve tišina, tišina plavog kosmosa, u kojoj je poneki prigušeni, od spolja pridošli glas, delovao kao šum dalekih putujućih zvezda.

– Dok si lutao poljima snova, ovde je stupila gola noga mnogog Mehmeda II, i svaki je u jednoj reči i jednom pokretu prsta držao svaki život u svome carstvu. Mahao je i preda mnom, dletom i živim krečom, a ti si spavao. Spavao, spavao! I znaš šta, nije mu smetalo to što ne gledam u pravcu Meke, nego što su vladari koji su verovali meni, vladali dugo i čvrsto. Prespavao si i Ataturka, on nam se prvi poklonio, ne zato što ne gledamo u pravcu Meke (koja, vidiš, nikada nije bila pravi uzrok), već zbog naše lepote i ubeđenja da smo u njegovo vreme već daleki ovom svetu. Ali, evo, oslušni glas sa spoljašnjeg ozvučenja! Čuješ kako neki novi gromko ustoličava svoju samovolju.

Uznemireni seraf istovremeno osećao je ganuće i gorčinu. Preispitaivao je sebe kako je mogao da se godinama žali, kada je sve to prespavao, i to na njene oči. U njemu se komešalo mnogo toga, i kao u nekom bunilu, začula se u njegovim rečima želja da se suoči sa istinom, iako serafu nije dato da sumnja, jer bi mu takvom mač otežao i zalutao.

– A naš tvrdi Justinijan, naši Anđeli i Komnini?! Marijo, blaga li je bila njihova ruka? A desnica Hristova? On nas sve drži u sopstvenom oku, sva vlast je njegova, i on poje pesmu svih besumnji, koja nam odzvanja u glavama. I on će sam, po svojoj savesti da sudi, da nas vrgne u paklinu ili položi na oblak! Jedno žezlo zabodeno u centar sveta!

Nedaleko od Aja Sofije, počinjala je 3D proekcija kojom je turksa vlada slavila samozaokruženu godišnjicu otomanskog osvajanja Carigrada. Usta su zevala pred jedva sagledivim platnom po kome su se rasipale zidine. Pred tim slikama, sa dečjih usta odlamalo se, kao sa načetih branika milenijumske Vizantije, hiljade radoznalih: “Tata, tata?”. Na to su očevi, nesnalažljivo i rogobatno krojili istoriju u sekundama. Hijade živih reči, koje su klesale doživotnu svest u mekoći dečjeg neznanja. Nad svim, preletao je Njegov pogled. Svaki je vrli um, stavio uza sebe,  sjedinio ga i slio u svoj potez, u svoju obmanjujuću reč, svoje nezajazivo delo – u presahlo srce Kurda, iščupan jezik opozicionara, tajnu profesorsku reč, u lažni alibi tuđeg imperijalizma.

U mirnu bazilike, Marija je ćutala, nije imala odgovor na Serafimove napade, a on se osećao dalek njoj i svom domu, dotešnjala mu je i ogromna kupola išarana laganom istočnjačkom linijom. Ko je smeo da poredi Pantokratora? Iz serafovog bezvremenog pamćenja i večno obnovljive snage, izlivale su se molitve bez reda. Počeo je da misli i o sadašnjici. Marija je htela ćutnom da održi mir, a njega je sve više kopkalo! Pomalo zlurado je prošaptavao celoživotnu obavezu.

– Vaskrsenja dan je, prosvetlimo se, narode: “Pasha je Gospodnja, Pasha iz smrti u život i sa zemlje na nebo Hristos Bog nas prevede dok pobednu pesmu pojemo.”

Očistimo čula (od spolja je prigušeno prodirao jedan glas: ‘verujmo iluziji savremenog medija’), i ugledajmo Hrista (opet od spolja, sada huk mase: ‘Redžep Tajip Erdogan!’) kako blista nepristupnom svetlošću vaskrsenja, i jasno čujmo kako nam kaže: “Radujte se, dok pobednu pesmu pevamo.”

Filip Janković: OKO PUNO TAME

Datum zavođenja u Arhiv grada Beča: 12.05.2015.
Tekst autografa:

Zjapeća crna rupa stajala je na mestu gde je nekada bilo njegovo oko. To što su mi ruke drhtale, nije bilo od prepasti, već od uzbuđenja! Na svašta sam nailazio u ovom poslu i vremenom sam navikao da iz zemlje izvlačim nezamislive abnormalnosti. I svemu se moglo naći neko naučno objašnjenje… Sudeći po veličini njegove lobanje mora da je bio dvostruko veći od prosečnog čoveka onog vremena. Ni sam ne znam kako mi je pošlo za rukom da krišom odnesem delove skeleta sa nalazišta. Ali nisam mogao da rizikujem da se nikad ne otkrije tajna jednooke lobanje sa novosadskog Žitnog trga! I sad, kao da gledam u tu šuplju duplju i prizivam izgled tog ogromnog, jezivog oka… Kao sekirom tesane oštre crte lica… Ogromnim prednjim zubima poklopljenim odozdo snažnom vilicom kezi se na mene, i ćuti. Ćuti. Mrtva usta ne govore.

Danima sam iskopavao grobove, ali nisam nalazio ništa neobično, ništa što bi osvetlilo priču o jednookoj lobanji. Da li su knjige voljne da progovore? Naučno zvanje omogućava mi pristup neobrađenoj građi Bečkog imperijalnog arhiva, u koje odlazim vikendom nakon prekopavanja terena. A i građa u tom arhivu nalazi se u takvom stanju da je snalaženje u njoj pravi arheološki poduhvat, u kom mi, međutim, sve moje bogato iskustvo nimalo ne pomaže. Iz slojeva natrulih papirnatih naslaga iskopavam neka relevantna, datirana dokumenta.

Nakupio sam hrpe časopisa, privatnih prepiski, poslovne i pravne korespodencije, činovničkih izveštaja na svim znanim i neznanim jezicima monarhije. Čitam samo na latinskom, srpskom i nemačkom, jer mi stroga bibliotekarka ne dozvoljava da bilo šta iznosim radi prevođenja, a po narednom povratku sve što sam izdvojio nestalo je sa mog stola i moram ponovo da tražim. Zato sam i počeo da prepisujem korisne delove tekstova u svoju beležnicu.

Prema istorijskim izvorima, na prostoru iskopavanja, nalazila se Svetojovanska crkva, koja je sagrađena umesto stare grobljanske kapele 1760. godine. Ovo groblje, na kome je bio sahranjen znatan broj viđenijih Novosađana toga doba, prestalo je da se koristi 1873. ili 1874. Iz tog perioda nema istorijskih zapisa o postojanju jednookog čoveka u Neoplanti, iako je poznato da je u putujućim cirkusima bilo raznih nakaza. Međutim, ni carinski spiskovi ne poznaju takve…

Ali, Eureka! Da, zaista: Eureka! Zbog tog usklika ove beleške i dobiše smisao! Moje lično svedočanstvo samom sebi. Nigde i nikome neću morati da ga položim kao račun, kao svoju evidenciju sa arheološkog terena. Ovo pišem sebi, onom koji vidi više, dalje, koji osvetljava mrak prošlosti. Ali, možda i još nekom. Ovaj arhiv je prenapet, svakim pogledom stanje podrhtava, obavija me neka jeza, neizvesnost, pogotovo kada mi je ovaj papir sleteo na sto. Od njega je, evo, satkana moja odzvanjajuća Eureka. Prepisaću delić depeše koju je carica uputila glavnokomandujućem petrovaradinske garde.

… jasno Vam je da nikakvog oklevanja u izvršenju ove zapovesti ne može biti. Ugled svega leži na kocki! Vi ste moj ugled, Ja ugled Habzurga, a Habzburzi ugled Jevrope! Nećemo ni da pomišljamo šta bi iko mogao reći kada bi se pročulo za to! Kako bi ružno bljesnulo naslovima evropskih novina: ’Evropska carica imala snošaj sa degenerisanim stvorenjima’! Naravno, to bi bila laž, jer ja sam ih samo gajila iz znatiželje i nauke radi, ali ta laž bila bi nezaustavljiva. Uostalom, poznajete moje plemenite pobude! Ali, kao što rekoh, u pijastvu one noći odala sam tom Habzburškom Polifemu možda isuviše, postalo je opasno da on uopšte i postoji. Nemojte mi odgovarati kako je dovučen sa ne znam ti ja kog fronta, i kako je u podnožju tvrđave pola godine građena katakomba za njega. Ništa me od toga ne zanima! Oprostite što povisujem ton. Uznemirena sam! Ako bi se taj ikada dočepao slobode, bio bi on Polifem našega doba, u kom se divljaci izbavljaju od civilizovanih, a ne obratno, kako je to pevao Omir. Molim Vas, s tom jezivom mišlju na pameti, ulijte večnoga mraka u to njegovo veliko bistro oko. Ako mislite da je nedovoljno, ugušite ga, ubijte ga. Porta male spske Svetojovanske crkve s one strane Dunava mogla bi zanavek da proguta sav naš novonastali nemir, sve moje, kako bi ih tupavi svet mogao nazvati, hirove.

Ovo će biti dovoljno, dovoljno da se sećam ovog zvezdanog trena u moje karijere. Neko već čitav minut kuca i potkašljuje pred vratima.

Kamo sreće što sam pohitao da otvorim onom upornom, divnom čoveku. Mnogo je prijatnij od svih dosadašnjih nakostrešenih prilika. Sedim pred dve nove depeše. Sada sam zaključan, u vlažnoj i tamnoj prostoriji, sam sa stolom i moje dve nove depeše. Dospeo sam u srce jednooke misterije. Istina je, ovo više liči na nekakvu mučionicu, ali tu svetlo pronalazaštva i zadire da najviše zabukti! Da osvetli žicu koja veže novosadski Žitni trg i poslenju humku bečkog arhiva. Naime, prva depeša kaže kak…

Svetlo je ugašeno, imam problem da svoju beležnicu osvetlim telefonom, kome je baterija pri kraju, i koji nema . Slutim loše dok ovo pišem, ali trebaće mi dosetljivost Homerovog Odiseja kada beži iz pećine!

Lupao sam. Jeza me prožima, ne želim da budem Polifem našeg doba. Nije li ovo onaj večni mrak koji ga je snašao? Ne mogu više da pišem, moram nešto preduzeti.

Mrtva usta ne govore.
(dodao inspektor, po okončanju zadatka)

Marko Mihaljević: KRATKI PLES JEDNE INSPIRACIJE

“Danas je tačno tri godine kako ne mogu da zaspim. Tri duge godine ja pijem lekove protiv depresije; patim od anksioznosti, svakodnevno strahujući za svoj život. Plašim se agenata noći, tog nepopravljivog ološa kao što si ti, koji tumaraju ovim nekada mirnim gradom vrebajući nevine.”

Mladić sa druge strane rešetki samo je pušio cigaretu i mirno je slušao.

“Moj brat,” uznemireno nastavlja ona, “bilo mu je samo osamnaest godina. Još ni devojku nije imao, možda ni senzaciju prvog poljupca osetio. Prihvatili su ga na njegov željeni univerzitet; ah, Bože! Koliko je samo srećan u tom momentu bio! Njegovi kratkoročni snovi ostvareni, dok su dugoročni na vidiku, sjaje se na beskonačnom horizontu. Cela budućnost ga je iščekivala, ipak, sluga Sotonina se rešila da mu je u potpunosti oduzme. Sada je ja pitam: zašto? Kakva nevolja navodi čoveka na greh te težine?”
“Nevolja je što taj mazgov nije imao novac.” Odgovara prestupnik, duvajući dim u njeno nežno belo lice. “Da jeste, možda bi stvari bile drugačije.”
“Novac, hah. Mogla sam i pretpostaviti da je to glavni smisao života jednom običnom strvinaru. Kaži mi, okrutni zlikovče, da nekim slučajem naslediš ogromnu sumu novca, na šta bi ga potrošio? Neiscrpno more alkohola? Možda na narkotike koji bi brže stavili tačku na tvoju bezvrednu egzistenciju? Koji je krajnji cilj Belzebuba koji sedi ispred mene?”

“Dosta, dosta!” Urlao je scenarista, prekidajući nastup. “Uh, Marija,” odrično je klimao glavom, “opet se previše unosiš u ovo. Zar ti nisam rekao da se držiš isključivo teksta?”
Devojka je samo duboko uzdahnula.
“Dobro,” obraćao se svima, “napravićemo kratku pauzu, onda nastavljamo gde smo stali.”
Glumac koji je igrao ulogu prestupnika joj priđe i potapše je po leđima, usput dodavši:
“Ne zameri mu, meni se barem sviđaju tvoje improvizacije.”
“Hvala ti, Nik. Znači mi to, zaista.” Odgovorila je ona, blago se osmehujući.
U stvarnosti, ovo joj nije značilo apsolutno ništa. Reči hvale je najviše želela da čuje od samog scenariste, tog ekscentričnog čoveka koji se poput parazita nastanio u njenom srcu, ali su one retko napuštale njegove usne.

Pauzu je provela kao i uvek: sama, zarobljena u mislima. Prošle noći oka nije sklopila; šolja kafe u njenim rukama odavala je miris smrtonosnog otrova. U njenoj okolini vladala je buka, glasan smeh, nemarnost. “Zašto su svi tako bezbrižni?” Upitala se ona, misleći na svoje kolege i koleginice. Ipak, odgovor na ovo pitanje bio je toliko očit da ju je dodatno deprimirao. Niko od njih nije ni slutio da su njen nastup i uopšte cela predstava nosili određenu dozu autentičnosti; tereta kojeg je svakodnevno morala da nosi sa sobom i koji je jedino delila sa kreatorom ovog komada koji je sam po sebi predstavljao svojevrsnu adaptaciju jednog dela njene realnosti.
“Nastavljamo!” odjeknulo je prostorijom i svi su zauzeli svoja mesta.

“Gospođice,” započe zatvorenik, uzimajući novu cigaretu, “da li ste vi ovde zaista došli da mi pružite pomoć ili da mi dodatno pričvrstite omču oko vrata?”
Kratak tajac posle koga ona odgovara:
“Kaži mi, krvniče, da li veruješ u Boga?”
“Nisam religiozan čovek, mislim da su to sve gluposti.”
“Moram priznati da ni ja nisam najveći fan Svevišnjeg, uzimajući u obzir da i ubicama poput tebe dozvoljava ulaz u carstvo nebesko. Ipak, “ izvadila je iz tašne Bibliju i pružila mu, “on je jedini od koga sada možeš tražiti oprost.”
Piljio je u knjigu, ne mičući.
“No, nemoj se sada stideti, ta osobina ti nikako ne pristaje. Uzmi.”
“Bez uvrede, gospođice, al’ ja nisam zainteresovan ni za kakav oproštaj, pogotovo ako on dolazi u vidu ovolike knjižurine.“
„Nemaš li valjda šta bolje raditi u ona četiri zida? Čitaj, nesrećo. Razgovor ćemo nastaviti sutra, mislim da sam se za danas dosta nagledala tvoje odvratne gubice.“

Po završetku probe devojka se nadala da će ostatak večeri provesti sa svojim voljenim, međutim, on se odlučio da na sudar te večeri izvede svoju omiljenu bocu alkohola. Mada je u potpunosti razumela njegovu želju da bude sam, smetalo joj je što je makar nije otpratio kući, iako je znao da je taj povratak za nju predstavljao možda i najteži deo dana. Zaglušujuća tišina mraka, koja je u tako kasno doba vladala gradom, za nju je bila beskrajno zastrašujuća. Ona bi joj zlobno šaptala, podsećajući je na demone iz prošlosti i pevušeći joj svoje pesme smrti.
Nepotrebno je reći da ni te noći nije mogla da zaspi, ali je to nije sprečavalo da i sutradan odigra svoju ulogu. Umor, uopšte, za nju nikada nije predstavljao prepreku kada bi njen nastup dolazio u pitanje.

„No, moderni varvarine? Verujem da si čitao knjigu?“
„Da znate da jesam.“
„I? Da li je makar delimično napravila rez na kamenu tvoga srca?“
„I dalje mislim da su to budalaštine.“
„Za plitki um možda i jesu.“
„Nemojte me pogrešno razumeti,“ ponovo je pušio, „čovek je jednostavno stvorenje i veruje samo u ono što svojim očima vidi. Bajke su za malu decu.“
„Da li to znači da bi poverovao u Boga ako bi svedočio nekom njegovom čudu?“
„Verovatno. Ništa nije zagarantovano.“

Na sceni se pojavio još jedan od glumaca sa papirnatim oreolom na glavi.

„Čudo! Čudo!“ Vikali su stražari, bežeći iz prostorije.
„K-Klajv! Ovo je nemoguće!“ Zaprepašćeno će ona.
„Pozdrav, sestrice!“
„Hej! Ti si onaj balavac koga sam ubio!“
„On lično.“
„Da li si poslat od Boga da mi dokažeš da on postoji?! Da li je ovo čudo koje sam iščekivao?!“
„Veoma ste bistri, gospodine ubico!“ Osmehivao se on.
„Hvaljen Isus, spašen sam!“ Zatvorenik se prostro pred duhom.
„Klajv! Ova spodoba ti je oduzela život! Zar nemaš ništa da joj saopštiš?!“
„Hm… Gospodine ubico, ono što ste uradili nije bilo fer! Ipak, ako se pokajete, zaslužićete i vi svoj ključ za nebesku kapiju.“
„Oh, kajem se! Kajem! Večan sam sluga gospodara svevišnjeg!“

Ne mogavši da se suzdrži od emocija, devojka je pljusnula šamar duhu. Ovom reakcijom iznenadila je i samu sebe. Pročitala je scenario, štaviše, poznavala ga je kao da ga je sama napisala, tako da je sa sigurnošću znala u kom pravcu će se predstava odvijati. Ipak, nije mogla ni slutiti da će je ovo narušavanje autentičnosti i besramno koketiranje sa fantastikom toliko uvrediti kada im bude uživo prisustvovala.

„Opet improvizuje!“ Nezadovoljno je dobacio kolega iz publike.
„Dosta, dosta!“ Prekinuo je scenarista farsu koja se dešavala na bini.
„Mislim da je Marijina ideja dobra,“ ponovo ju je tešio glumac koji je igrao zatvorenika, „ali duhovi su bestelesna bića, te se ne mogu tako lako povrediti.“

Devojka briznu u plač, iako je znala da na to nije imala nikakvo pravo. Ona je ovo i dozvolila, na sve pristala, tako da je unapred znala u šta se upušta. Glavnu ulogu je priželjkivala više nego išta, čak je možda i boljoj kandidatkinji otela, jer je smatrala da je ona zaista bila najbolji izbor. I koliko god je onaj čovek, koji inspiraciju za svoje pozorišne komade nalazi u životima drugih, po prirodi bio izuzetno sebičan, činilo joj se da je u ovom momentu ona bila još sebičnija i to ju je najviše pogađalo.

Iako se većini činilo da je proba tog dana trajala večno, svoj završetak je ponovo našla kasno u noći; jedino što se ovaj put junakinja ove priče našla u pratnji svog voljenog, mada to možda i nije zaslužila. Scenarista je pak bio malo pripit, tako da je u jednom momentu i stao da izbljuje tečnosti zla koje je prethodno uneo u organizam.

„Prekosutra mu je godišnjica smrti.“ Podsećala ga je ona. Klimnuo je glavom da bi joj dao do znanja da nije zaboravio.
„Dejv…“ Želela je da iskoristi ovo njegovo blago stanje opijenosti, u nadi da će njegov odgovor biti što iskreniji: „Kada se sve ovo završi, šta će biti sa mnom?“
„Kako to misliš?“
„Kada završiš komad i zavesa se nad našom pričom spusti; kada pronađeš svoju inspiraciju u drugoj i mene napustiš, jer ti više neću biti od koristi – šta onda?“
„Hm… Verovatno ćeš me svakodnevno mrzeti i proklinjati, pogrdne misli o meni gajiti… Ipak, vremenom ćeš me zaboraviti, kao što ćeš zaboraviti i na svoje strahove, jer vreme je zasigurno najbolji lekar.“
„Onda?“
„Nastavićeš svoju glumačku karijeru, jer svom talentu nikada ne bi okrenula leđa. Onda ćeš se bogato udati i tako ostvariti život koji si oduvek želela. Možda ćeš mi onda i oprostiti.“
„Zar je sve to toliko jednostavno?“
„Razume se. Ljudi su, ipak, jednostavna stvorenja.“

Stigli su na svoju destinaciju.

„No? Ne zaslužuje li ovaj vitez bar poljubac što je društvo pravio ucveljenoj princezi na putu do njenog zamka?“
Ona se približila njegovim usnama, ali joj je on podmetnuo čelo. Povraćao je, ne bi bio red da dele pljuvačku. Rastali su se.

Ovaj minijaturan gest bi mnogima izgledao u potpunosti banalan i glup, ipak nju je u ovom momentu činio beskrajno srećnom. Volela je takve male izlive pažnje od njega, pa makar oni bili izuzetno retki. Drhteći od uzbuđenosti, devojka je glasno koračala kroz nedoglednu prašumu mraka do svog apartmana na završetku ulice. Noć je gudalom zvezda pevala svoju ariju smrti, a njoj se učinilo da je u tom trenutku mogla i da zapleše.

Dragana Bogojevac: USKOGRUDNI VITEZ MIRISA

Dedin praistorijski sat budi iz mrtvih. Svako ko gaji ovakvog ljubimca, zna kako je. Želim da ga se rešim, ali čuti Soju, moju ženu, kako slatko govori o ovom zarđalom predmetu, po njoj vrednom antikvitetu, prosto vam se ta želja izgubi, mora da je zbog Sojine slatkorečivosti. Uobičajeno, probudio sam se. Popio prvu jutarnju kafu sa ženom, onu najslađu s’ nogu, seo u svoj porše, kupio mi ga je stari na kraju studija, i uputio se u svoj ćumez. Iole normalan čovek ulazeći u zgradu osetio bi učmalost biznisa, a ko god bi od zaposlenih zakoračio, posebno u odeljenja 320 – 325 A sektora, osećao bi se jako čudno, shvatio bi da se nalazi u nečem stranom, prosto ne osećaš tlo pod nogama. Mirisalo je na zločin, krađu, mito, na najviši stepen korupcije. Nalik na Aligijerijeve tunele, što ste dublje ulazili u odeljenja, imali ste manje vazduha i bili ste ograničeni izborom „mirisa“. Podzemna odeljenja bila su monopol samo jednog. Može li se ovakav „miris“ osetiti u vazduhu?

Relativno. Smatram da ne može, ukoliko niste radili protiv njega. Na sreću ili na žalost meni je ovo čulo i te kako izraženo. Uradio sam niz loših stvari, al’ ne iz nehata, svog ćefa, već zato što je to traženo od mene. Nemojte se hvaliti da znate nešto dobro da radite ili još gore da ste prvak u tome. Držite jezik u toplom, valja se nekad. Bankar sam od malih nogu. Porodični biznis, ispekao sam i usavršio od oca i dede. Bio sam maher. Pročulo se. Godinama sam radio ovaj posao, volim ga, ali je dosadan, čista monotonija. Brojke, brojke, neke hartije od vrednosti, pa opet brojke. Hoće li nekad nešto da se desi?

Nisam izašao na pauzu, pratio sam utakmicu, bio mi je važniji tiket od tamo nekog ručka. Navijački nastrojen, nisam ni osetio, uleteše tri tipa u moju malu, zadimljenu sobicu. Vazduh je postao teži. Na vratima jeste pisalo moje cenjeno Branislav Korać, ali opet mislim da su pogrešili. Ušli su bez kucanja, kakva rulja.

„Imamo za tebe posao, dobićeš premeštaj, odlična plata, bolja pozicija, više ćete ceniti vrh, učinićete da posle 10 godina rada u ovoj firmi, postaneš živ.“

Posao za Koraća? Zablenuo sam se u kalendar, sećam se beše 24. jul 2013.god, kakav dan, sjajno! Hmm kad bih dobio pare, Soja bi se obradovala, konačno bi me gledala kao pravog muskarca… Probijao sam pogledom, malo kalendar, malo njih. Više sam obraćao pažnju na fizički izgled, no na priču, uvertira je bila sjajna, morala je negde postojati kvaka. Objašnjenje za novi posao nisam ni dobio. Rulja, škrta na rečima. U glavi mi zvoni dedin sat. Znao sam da otac i deda ne bi kupili ulaznicu za ovu predstavu.

„Zadovoljan sam i ovim sobičkom, jeste da je mali, zadimljen, prljav, ali je ipak moj, hvala vam..“

„Niko te nije pitao da li pristaješ ili ne, premešten si. Tvoje iskustvo i znanje trunu u ovoj rupi, rođače. U odeljenju 325, sutra, čekaćete koverat. Budi pametan.“

Postaću vlasnik monopola nad jednim „mirisom“?

Ali, rekoh, ja ne bih..

Odvali me jedan tako snažno da sam morao da se sagnem i zavežem svoju već vezanu pertlu. Slegoh ramenima. Označili su to kao moj pristanak. Da, da, ipak su oni čekali da se ja izjasnim. Slobodan izbor, para vredan.

Jutro je osvanulo, ali ovog puta bez kafe, doručka, žene. Po prvi put pre alarma, 06:06. Vreme promena. Dobio sam novog saradnika. Posle deset godina, imam saradnika. Užas. Zvao se Mario Vasić, taj mora da je sišao sa platna ili iz nekih Sojinih serija. Postao mi je dobar drug. Prijatelj. Zajedno smo bili u odeljenju 325, samo je Mario imao duži staž od mene. Bio je maher. Zajedno smo prebacivali i premeštali novac s’ računa, ali tuđeg, uzimali i bez da smo se kajali, bar ne na glas.. Bili smo kopači rupa u zakonu. Počeo sam da radim protiv svog čistog vazduha, a zauzvrat, pluća su mi gutala samo jedan miris, koja čast. Za radno vreme nikad nisam znao, radio sam drugome o glavi. Mario je oguglao na ovaj miris ali ja sam se opirao, on nije bio deo mene. Tri godine zagađujem vazduh. Vapio sam za katarzom. Želeo sam svoj stari posao. Koliko nula, nula, u vidu novca sam uzimao, prebacivao, koliko sam ruke zaprljao. Da sam bar i uzeo neki novac, pa da znam što sam i prlj’o ruke, kupio jahtu i sad svirao solo negde sa ženom. Poslednje tri godine nemam alarm, doručak u krevetu, za ženu nemam vremena, stare navike iščezle, ostale samo brojke. Želim nazad sve. Alarm. Ženu. Kafu. Potreba je postajala sve izraženija. Nedostatak za istom , ispunio sam već sledeće nedelje. Skupio sam muda. Odlučih nadležnima 24. jula, ali sad već 2016.god, predati neke akte. Mario Vasić je jedini znao za moju odluku. Bio je moj prijatelj. Zaista je bio.. Vođen jedinim nagonom koji je posedovao, novcem, nagutavši se jakog mirisa, odlučio se na nov premeštaj. Samo je ovog puta to bio čovek. Posao iz kancelarije 325, A odeljenja, nije smeo izaći na ulicu. Premeštaj mu je bio u krvi i to sve zbog jebenog mirisa. Između noći 24. i 25. jula u kvartu, svima poznatog, italijanskog restorana, sećam se mirisa, to je bio živi miris, za promenu, da me obavesti, da ipak čovek može da oseti i nešto drugo…izbor je bitan. Tamo gde se slepo veruje, nevernici se love u igri žmurke. Nisam imao vremena da izaberem. Noć me je odvukla u mrak. Potpuni mrak. Sklonili su me oni koji su me najviše cenili, hvalili, poštovali.

Sedim u sobi, sad već kao pojava. Soja plače, rida. Pokušavam da zaplačem ali suze više nisu deo mene, deo pojave. Ljubim, grlim, a ona se sve više odmiče. Postao sam nešto više od čoveka. Kajem se. Pogrešio sam. Ne mogu da realizujem bol, ali osećam. Čoveka ograničavaju mirisi, treba visine za široke vidike. Sad kao pojava, imao sam mogućnost da se vratim i da odem gde god sam hteo.

Vratio sam se u period 24.jula 2013. godine. Srećno vreme. Gledam u kalendar i smišljam novu priču o Branislavu Koraću. Izmenio se vazduh. Provetrilo se. Kroz male otvore na zidu ušlo je sve ono što je falilo. Ostala je ustajalost i učmalost samo moga lika, mog nagutanog mirisa i osećaja da je danas tačno tri godine kako ja ne mogu da zaspim.

Dajana Dujaković: DESET MESECI I DEVET DANA

„Zjapeća crna rupa stajala je na mestu gde je nekada bilo njegovo oko. Pogledom sam oprezno prelazila preko ostatka njegovog lica, nadajući se da ću ovog puta proći nekažnjeno. Ali, znala sam da sa njim nema igre. Ne samo s njim, nego sa bilo kojim drugim obaveštajcem na ovom mestu. Bili su grubi, to je razumljivo; i surovi, arogantni, strogi… ubice. A upravo su i mene učili da budem takva.“

Započela sam svoju životnu priču toj mladoj novinarki koja me je godinama tražila. Ispričala sam joj samo jedan deo tog zimskog dana kada me je pronašla. Ipak je bilo novogodišnje vreme, pa sam joj rekla da se vrati posle dočeka; da dođe sledeće godine. Pristala je i ja sam nastavila dalje.

„Deset meseci ranije, ja sam se našla zatvorena na tom mestu, isključivo zbog obuke, lišena mogućnosti da osetim svež vazduh i sunčeve zrake na svojoj koži.

Bežajući od ljudi koji su mi ubili roditelje, nalazila sam se u centru kriminalnih radnji u tadašnjoj Jugoslaviji. Jedno duže vreme sam bila i prostitutka, i to je bilo lepše vreme, jer me bar nisu terali da dilujem drogu ili da budem savršeni alibi za plaćene ubice koje su unajmljivali narko bos-ovi. Sve, apsolutno sve, je dolazilo u obzir samo da sačuvam živu glavu u ovom svetu: silovanje, prebijanje, drogiranje, razbijene arkade, svakog drugog dana krvav nos, natečena rebra i skoro polomljena vilica, dva-tri obimnija krvarenja zbog divljeg seksa, rane u unutrašnjosti, polne bolestii, čak i orgije – sve to je dolazilo u obzir, a moj zadatak je bio samo nasmejano da podnesem sve bolove, ali, takođe, i ovisnost o heroinu.

Tačno deset meseci i devet dana pre nego što su me proglasili obaveštajcem, našla sam se, kao poslovna pratnja jednog crnogorskog zvaničnika, usled atentata na drugog državnog zvaničnika. Moja lepota, predivan osmeh, vitko telo, plava kosa i izrazito duge noge su mi omogućavale da dobro prolazim u svetu prostitucije, i zaista sam dobro zarađivala. Naravno, u onim danima kada nisam bila sva otečena, modra ili polomljena posle udaraca nekog pijanog klijenta; i naravno, u onim danima kada nisam bila skoro mrtva od prevelike doze heroina. Čak i tada, apsolutno nadrogirana sam dobijala pesnice u rebra i leđa od svog poslodavca (nipošto u lice, da ne bi slučajno trajno oskrnavio ovu lepotu), isključivo zato što sam toliko nadrogirana i samim tim beskorisna. A već sa druge strane, u danima kada mi je um od heroina bio čist, takođe sam dobijala po dva-tri bezazlena šamara ili nekoliko udaraca nogom u stomak zato što nisam nadrogirana, i samim tim, po njegovim rečima, nezanimljiva. Nisam se baš razumela u tu logiku, ali naposletku, ko sam ja da uopšte razumem i preispitujem logiku poslodavca Vukmira.

Zbog prirode svečanosti na koju sam pratila crnogorskog zvaničnika, ceo Hotel „Sea“ je bio okupiran obezbeđenjem i policijom. Razumljivo je njihovo reagovanje prilikom atentata, ali isto tako, razumljivo je i to što su me uhapsili; na kraju krajeva, našla sam se uz dotičnog crnogorskog zvaničnika u tim trenucima. Ispostavilo se da je baš on naručio atentat, i da je policija već sumnjala da je organizovao nekakav napad radi „uznapredovanja“ politike i države. Tako, uhapšena i privedena, bez bilo kakvih propitivanja i saslušanja – osim šestočasovnog nadgledanja nekog čoveka bez jednog oka, i mojih neuspešnih pokušaja da ga navedem da progovori – strpana sam zavezanih očiju u nekakav automobil, te odvedena u nepoznato.

Čim smo stigli na to nepoznato mesto, odveli su me u sivu, hladnu prostoriju bez prozora, i započeli razgovor sa mnom. Znali su apsolutno svaku sitnicu iz mog života: svaku gadost, greh, prekršaj, bolest; svake batine koje sam popila i svaki tren koji sam provela uz narko bandu, a potom i kao Vukmirova prostitutka. Znali su čak i broj klijenata kojima sam pružala seksualne usluge. Obećali su mi čist početak, izbrisanu prošlost, lečenje od bilo kakve bolesti, uništavanje svakog traga da sam ikada postojala, odvikavanje od heroina, a sve to,naravno, ukoliko pristanem na ekstremnu obuku koja će od mene načiniti obaveštajca i špijuna za državu Albaniju.“

„Za Albaniju?“, prekinula me je novinarka sva u čudu.

„Tako je. Mene – jugoslovenku, Albanci su odveli na obuku u njihovu obaveštajnu agenciju“, rekla sam mirnim tonom, a ona me je zabrinuto posmatrala.

Činilo mi se kao da joj nije jasno zašto tako olako potvrđujem to što misli, ali samo sam odlučno nastavila dalje.

„Pristala sam, osećajući se kao da uopšte nemam pravo glasa, kao da sam opet primorana nešto da radim protiv svoje volje. Kao da sam ponovo u rukama poslodavca Vukmira. I malo po malo, zbog obuke i fizički i psihički slomljena, počela sam da se prilagođavam i da prihvatam činjenice. Ovisnost o heroinu mi je bio najmanji problem. Bila sam skoro svakodnevno kažnjavana, zatvarana i izložena raznim psihičkim maltretiranjima, a sve to u svrhu obuke.

Čak i tog poslednjeg puta, napravila sam neki prekršaj, ali prekršaj isključivo u njihovim očima, i tada sam u kostima osećala, da ću ponovo biti strogo kažnjena. Ali prevarila sam se; čovek sa jednim okom me je samo strogo posmatrao upravo tim jednim okom, dok sam ja ispitivačkim očima prelazila preko njegovog lica.“

Novinarka me je gledala u isto vreme i zgroženo i iznenađeno i začuđeno.

„Ima li nekih problema, gospođo?“, upitala je shvativši da sam zaćutala i da je hladno posmatram.

Odmahnuvši glavom, uputila sam joj jedan veštački osmeh, koji je zbog toga više ličio na čudnovatu pojavu nego na osmeh, te pomislila u sebi koliko ova mlada žena olako pokazuje svoja osećanja i koliko nije ni svesna da joj to neće uvek u životu biti najbolja opcija.

Ali, nastavila sam dalje da joj pričam svoju priču, da joj prepričavam svoj život i način na koji sam se našla u ovoj ozloglašenoj obaveštajnoj agenciji. Ona je znala da sam ja jedini živi obaveštajac koji je ostao na ovoj planeti, odnosno kojeg vlasti nisu nikada uspele da likvidiraju, te me je godinama tražila, da bi se na kraju malo i razočarala kada je ugledala običnu ženu od pedeset godina, okruženu veselom i glasnom decom, a ne do zuba naoružanog obaveštajca.

„Šta se desilo dalje? Da li Vas je kaznio čovek bez oka, gospođo?“, ponovo je progovorila, prenuvši me iz razmišljanja.

„Još bar deset minuta nas dvoje smo sedeli jedno naspram drugog i nemo se posmatrali. Znala sam da je tragao za bilo kakvim emocijama na mom licu, ali njih nije bilo. A onda je konačno progovorio.

„Kako se osećaš posle ovoga? Da li si kriva?“, pitao je grubim glasom moj instruktor bez oka, zvani Riza.

„Svejedno mi je, instiktivno sam reagovala“, odgovorila sam mu, vrativši siguran pogled na to jedno braon oko.

„Tako je, ovo je bio tvoj poslednji test. Čestitam, od danas si zvanično obaveštajac!“

Ostala sam da gledam u to jedno oko bez bilo kakve facijalne ekspresije. Naučili su me da ne ispoljavam emocije, da uvek izgledam bezlično, ledeno. Na meni se nije video ni trag zadovoljstva, ni oduševljenja, niti ponosa što sam uspela da prođem obuku, ali, vama gospođice, u poverenju da kažem, zaista sam sve to osećala. Međutim, razmišljala sam u tom trenutku o tome zbog čega uopšte da ispoljavam svoje emocije. Zašto, kada sam od tog dana zvanično postala osoba bez imena i lika.

Ali tada sam shvatila još nešto: nestalo je baš tada neko zujanje u mojoj glavi, koje je trajalo dugi niz godina i gotovo celu obuku, a koje se odnosilo na moj samokriticizam, naravno.“

„Na šta mislite? Možete li da mi pojasnite?“, pitala je ova mlada novinarka.

„Vidite, gospođice, bez obzira što sam prestala da se bavim prostitucijom u toku obuke, a i kasnije, ono čudno, prljavo, mučno odzvanjanje i zujanje u mojoj glavi konačno je nestalo; konačno mi je glava bila prazna, bez te prljave samodefinicije koja me zaista i jeste definisala. Ali pojavilo se nešto drugo, kao posledica svega što sam preživela za vreme obuke“, objasnila sam.

„Možete li da mi otkrijete te misli?“, pitala je, savršeno zainteresovana da sazna.

„Naravno. U početku mi je u glavi odzvanjalo da već neko vreme na sebe gledam kao na iskorišćen kondom, ali tog dana kada sam zvanično postala obaveštajac, u mojoj glavi je osvanulo nešto sasvim drugo, nešto što me je plašilo, ali i činilo jakom“, rekla sam bez okolišanja.

Zgranuta, i sa neodobravajućim pogledom je nešto brzo zapisivala, izbegavajući da me pogleda.

„Šta to?“, pitala je minut potom, ne uspevajući da sakrije svoje gađenje i neku vrstu žalosti.

Nasmejavši se, uhvatila sam njen pogled, a zatim tiho, kroz osmeh joj ponovila nešto što je već na početku ovog razgovora čula: „Zjapeća crna rupa stajala je na mestu gde je nekada bilo njegovo oko.“

Елизабета Фејеш: КЛОВН

Зјапећа црна рупа стајала је на месту где је некада било његово око. То око је за мене представљало извор најдубљег страха и немира. Пуно злобе, таме и игре тамничара и жртве, испуњавало ме је и уједно уништавало.

Још док сам била мала увек сам се ужасавала кловнова. Њихово исцртано лице онеспокојило би ме и унело ону клицу сумње у вредност мојих способности и тог момента откуцавање часова би за мене престајало.

Не могу да се помакнем. Нити напред, нити назад. Нигде. У месту стојим и не померам се. Ноге као да су ми чврсто везане за тло и не могу да их одвојим од те стене за коју су везане. Од њене тежине нисам у стању да их померим нимало.

Тог дана сам видела кловна. Уносио ми се у лице и смејао се онако језиво, прикривено и увек би ми се појављивао са леђа. Крадом, тихо, као да изводи неки трик, представу у којој сам ја главна лутка којом он манипулише. Лице му је обојено разним бојама и иако је било шарено за мене је представљало одраз дубоког мрака и ништавила.

А тај смех… Тај смех, само да сте га чули, схватили бисте зашто их се толико ужасавам. То је мешавина крика, цике и крештања. То је творевина зла. Причао је неке ствари које су ми наличиле на вицеве и многи људи су се смејали. Помислих у себи: Шта им је толико смешно? Да ли је могуће да су им шале које прича Он смешне? Немогуће, па то су глупе шале, а он је зао! Зао! Значи ли то да су сви ти људи што му се смеју зли?

Ужасавала ме је и сама помисао на то. Сви људи зли. То би било страшно. То би била апокалипса.

А његов поглед… Кроз све то шаренило, виделе су му се јасно само очи. А те очи су биле лудачке! Изврнуте, буљаве и паклене. Личио је на самог ђавола. Ватра и муње су му идаље севале из погледа.

Тако сам размишљала када сам била мала. Превише сам веровала у ону изреку, очи су огледало душе и водила сам се тиме.

Сада знам да сам претеривала у свему томе и превише се плашила јер су кловнови безопасни и ту су само да нас забаве.

Али… Чекај мало, чекај… Отварам новине кад оно видим наслов Кловнови убице и даље читам вест: Неслана шала појединих психолошки неуравнотежених особа да се маскирају у кловнове и смештају крваве сцене из хорора попут следећих: људи висе, обешени, људи су масакрирани огромним чекићима, тачније смрскана им је глава. То чине јер их храни страх жртве којој то смештају. Нешто попут скривене камере. Циљ им је да застраше. Ускачу у лифтове, јуре људе наоружани моторним тестерамама… Нападају децу млађу од четрнаест година. Углавном застрашују на мрачним и запуштеним местима, уским улицама и школама. Умеју бити и насилни.

Улазим на google i youtube како бих сазнала још нешто кад оно тамо снимак на којем су приказана два кловна која обележавају на карти света сва места на која планирају да се прошире и посете их.

Траумирана сам. Помислих: Ипак дете добро види. Ипак све то са кловновима није шала.

Не излазим из куће. Не желим да се то мени деси.

Погледам се у огледало и видим мене, моје шарено лице, моје око уместо његовог. Видим рупу.

Зјапећа црна рупа стајала је сада на месту где је некад било његово око.

Немања Голић: ОД ДЕВЕТ, ЈЕДАН

– Устајте, говна! Узбуна!

Промукли глас командира одељења, остарелог капетана, огорченог што, ни после толико година службе, није напредовао на виши чин, прекида сан. Није то био онај мирни, чврсти, сан, као кад спаваш у топлом кревету, док је напољу снег, али је био најлепши у последњих неколико недеља. Скочили смо из кревета у униформе, као и сваки пут, кад се помене реч „узбуна“.

Још није било свануло кад смо се, нас девет, постројили испред улаза и чекали наређења. Капетан је изашао, после скоро читавог сата, и спровео нас у забачени део круга касарне, у који нико не залази. Стајали смо мирно и чекали, нисмо знали о чему се ради и каква је то узбуна, кад нигде нисмо, чак, ни журили.

– У срце. Наређење с врха.

Овакву команду још нисам добијао! Довели су нас да извршимо стрељање. Један од нас деветорице добио је бојев метак, сви остали маневарске, празне. По старом војном обичају, нико није знао код кога је, због гриже савести, кажу, да се не зна ко је усмртио јадника. Шта ако је код мене?

Можда ћу учинити „добро дело“, учинити свет лепшим местом, ако убијем некакву битангу, олоша који је, ко зна шта, урадио и, тако, завредио смртну пресуду. Можда ћу убити и невиног човека, осуђеног грубом игром судбине. А, можда… можда га нећу ни убити, ако метак није код мене!

Доводе га. Млад момак, мојих година или, тек нешто, млађи. Сасвим мирно корача, између два војника, изгледа као да не зна где иде. Нисам са његовог лица могао да прочитам ни кривицу, ни невиност. То ми је јако сметало! Кад су га поставили испред нас, гледао је у мене. Право у очи. Од девет стрелаца у одељењу, зашто баш у мене? Не скида поглед, убија ме очима. Као да он сада држи напуњену „паповку“, а не ја. Као да је он стрелац, а ја осуђеник. Нервоза у мени је прешла у страх. Највећи страх, кaкав, никада до сад, нисам осетио. Гледа ме, мучи, осуђује, пљује, грди, псује, тако мирним погледом. Само да се све заврши. Само да пуцам и одем одавде, не могу више да поднесем тај поглед. „Не гледај у мене!“, вриштим у себи. Морам нешто да урадим, само да престане. Да га убијем. Морам да имам тај метак! Грижа савест, маневарска муниција… глупости. Нисам миран ако не будем ја тај који је одстрелио гада!

– Пушке на готовс!

Коначно. И даље ме гледа тим очима, али, сада, ја њега гледам преко мушице. Још мало и престаће ова агонија. Убићу га! Сви ће, по наредби, нишанити у срце. Како да знам, онда, да ли сам га ја усмртио? Како да се смирим? Не, не. Не у срце, пуцаћу му у поглед!

-Пали!

Пуцао сам. Не сећам се ничега после. Кажу ми да сам, одмах после паљбе, пао у несвест. Када сам се пробудио, после пар сати, питао сам шта се десило са осуђеником. Кад је пао, кажу, сви су остали у неверици. Неко није послушао наређење. Зјапећа црна рупа стајала је на месту где је некада било његово око.

Marina Pejić: SOBA 666

Danas je tačno tri godine kako ne mogu da zaspim. Siguran sam da će me uskoro, ako ne već danas ili sutra, pronaći i počistiti sa lica zemlje kao poslednje pseto. Sve mi je gore i gore. Noću ne mogu da zaspim, a čak i ako uhvatim malo sna, osećam kako me neko davi… Gubim dah i gušim se…Budim se mokar do gole kože. Poslednji put sam napustio ovu sobu pre tačno mesec dana. Krenuo sam do crkve kako bih pokušao da pronađem mir i spas. Zašto bi čovek inače išao u crkvu? Na putu do crkve svi su me čudno gledali. Pogledi koje su mi upućivali prolaznici bili su puni mržnje i podsmeha. Znali su da sam sledeći. Neko će sigurno početi da me prati i ako skrenem u samo jednu pogrešnu ulicu, biće to moj kraj. Završiću u nekom džaku za smeće na đubrištu i što je najtužnije niko neće ni primetiti. Počinjem sve brže i brže da hodam, gotovo da trčim kako bih što pre stigao do crkve i spasao se. Koraci su mi preteški. Jedva dišem. Opet, po ko zna koji put u zadnje vreme, gubim dah i počinjem da se gušim. Stigao sam do crkve ni sam ne znam kako, jednostavno ne sećam se više…Čim sam se približio kapiji spopali su me prosjaci koji su stajali ispred. Znam da mene čekaju. Neko ih je poslao da me dočekaju i ubiju. Ko toliko priželjkuje moju smrt? Tri godine ne mogu da pronađem odgovor na to pitanje koje me sve više i više opseda. Jedno znam sigurno, kraj mi je blizu. Počeli su da se motaju oko mene, vuku mi odeću i bolesno mi se keze u lice. Ne traže nikakvu pomoć. To je dokaz da žele samo da mi naude. Uspeo sam nekako da se otrgnem i potrčao do vrata crkve. Ušao sam. Pomolio sam se i dugo sedeo u tišini pred ikonom. Uskoro je počela i liturgija. Nisam želeo da se završi, jer sam znao da ću morati da krenem kući. Ne želim u tu sobu, strah me je od nje. Ponekad mislim da je sam đavo u njoj. Liturgija se kao nikada do tada nije brže završila. Moram da krenem. Po ko zna koji put opet sam počeo da se gušim i znojim. Bože, kako sam uplašen. Da li ću stići živ do kuće? Da li ću se ikada više vratiti u crkvu? Videti ove ljude? Neću, ovaj put sam siguran u to. Plačem. Nisam želeo, ali nisam mogao da utičem na to. Same su krenule da liju niz moje bledo lice. Krenuo sam. Malo sam se odmakao od crkve, kada me je neko povukao za ruku. To je to. Gotov sam. Čekao je da se udaljim od crkve i sada će me ubiti. Tražio je cigaretu. Odgurnuo sam ga od sebe i krenuo da trčim. Uleteo sam u sobu neverovatnom brzinom. Tresem se od straha. Pao sam u krevet iz kojeg evo već mesec dana ne mogu da izađem. Nikada mi nije bilo gore. Nemam nikoga kome bih mogao da se poverim, nemam… Sam sam i uplašen. Niko ne može da mi pomogne… Niko me ne zna…Umreću u ovoj demonskoj sobi i niko neće primetiti da me nema. Nemam kome da nedostajem. Kako je bedan život. Evo opet se gušim i kašljem. Ležim i razmišljam o životu dok me groznica sve više i više obuzima. Odjednom se začula ogromna buka koja dolazi s polja. Stigli su. Konačno će me ubiti. U ovim poslednjim sekundama svog bednog života čak se i radujem tome. Bolje da me ubiju, možda će mi biti lakše. Barem ću se rešiti prokletog gušenja. Čuju se koraci. Sve su mi bliži i bliži. Našli su me konačno. Evo ih na vratima. Pritisnuo sam ikonu na grudi i počeo da se molim. Bum! Stolica je pala.

Milica Medić: "MORAŠ PRONAĆI NAČIN DA SE IZBORIŠ SA TIM..."

Danas je tačno tri godine kako ne mogu da zaspim. Konstatujem ove reči, odlažući hemijsku i zatvarajući dnevnik, ali ne proničem u njihov dublji smisao. Uostalom, svaki smisao odavno je izgubljen. Uključila sam film, ali zatupljeno gledam kroz ekran. Dobro je, čini se da je drugi bensedin ipak počeo da deluje. Zagledana u tačku ispred sebe, pomislih da mi se muti pred očima, ali zaključih da je počeo pljusak. Moraću da premestim krevet. Kada lekovi popuste, ove ogolele grane počinju da me šibaju po potiljku. Kaže doktorica da moram pronaći način da se izborim sa tim… Bilo je lakše dok nije bila jesen, sad udarci deluju silovitije… Okrećem se na drugu stranu. Šta ona zna, osim da me svaki jebeni put pita kako sam i da mi kaže: “Vidimo se na kontroli za tri nedelje, pronađi način…” Povraća mi se. Mama je ušla u sobu i donela mi banane, ali tripujem da ne mogu da žvaćem. Osećam omču oko glave. Ponovo. Kao da mi je neko svezao uši bodljikavom žicom. Vilica mi je opet ukočena, i ne mogu da podnesem zvuk kvrckanja od kog mi još više odzvanja u ušima, zato i ne jedem. Ustala sam da popijem malo vode, misleći da će knedla da nestane. Ali tu je i dalje. Probada me levo uho. Trne mi desna ruka. Desno rame kao da mi je neko izdudarao tupom sekirom. Noge mi bride. Ležem. Ne vredi. Ustajem i spuštam roletne. Ove grane opet izgledaju kao da su se okomile na mene svojim džinovskim šapama. Pitala sam mamu pre neki dan da li vidi kako obrazuju čovečije lice koje se smeši. Zaplakala je. Pitala sam se zašto plače ako imam sposobnost da vidim više nego drugi. Rekla mi je da odspavam, sutra je novi dan. Koji je uopšte datum? Ma koga briga, dani su se svakako sveli na jednolično trajanje. Vraćam se u krevet. Verovatno ponovo neću spavati, ali pokrivam se, i okrećem na stranu, lažući sebe. Ne znam zašto to radim ako je majka izašla. Mrak, tišina, i ja koja sam zaboravila da zatvorim oči, a nadam se da uveliko već sanjam. Pljas! Kao da me je neko probo nožem ispod plećke, tržem se. Nije prvi put. Opet se cela tresem, srce počinje ludački da mi lupa, pa ustajem po još jedan bensedin. Vraćam se u krevet i osećam da ću da se ugušim. Tešim se rečima one olupine od čoveka u belom mantilu, da se od napada panike ne umire. Prolazi sve mimo mene, a ja ležim kao ljuštura na navijanje u krevetu, sama u sobi, sama na svetu. Ne može ona da razume kako je strahovati od nadolazećeg sna, trzati se, misleći da se više nećeš probuditi, i pokušavati da ostaneš budan, a čeznuti za begom. Daleko odavde. Od ovih jebenih grana, od mame koja ne shvata razlog ovim strahovima, od tableta koje stvaraju privid da je sve u redu, i da sam danju najsrećnije biće na planeti. Jutarnji antidepresivi ne znaju za moju uspavanku “prazno mi je srce tako da mogu slobodno da letim, sanjam da se budim…” O ne, ponovo kreće! Pištanje koje ne popušta. Što se više tržem iz sna, ono je snažnije, kao da hoće da mi oduzme sposobnost da ikada više čujem sve ono od čega bežim. Počinje da me baca po krevetu, izdiže me iz tela, i pušta me da sa plafona posmatram sebe kako se preznojavam dole. Svesna sam ja da sam zaspala. Ali ne mogu da se pomerim. Bojim se onoga što bih mogla sledeće da vidim, bojim se da me jedini izlaz na javu – letenje u nebo, do jedne određene granice, ovaj put neće spasiti. I bila sam u pravu. Ponovo se budim. Iskačem iz sna u san, gledajući sebe na krevetu kako spavam. Dozivam mamu, vrištim, ali ne oglašavam se. Srce mi toliko lupa, da se skoro i mirim sa tim da ćemo se možda ovoga puta i sresti. Da, dala bih sve da mogu da ga vidim ponovo, ali ipak ne sad, ne u ovim godinama. I onda kažem sebi: budi se. Kao davljenik koji isplivava na površinu vode da još koji put oseti vazduh. Počinjem od nožnog prsta trudeći se da ga razgibam. Sanjam na javi, vidim televizor ispred koga se nalazi silueta koja mi odvratnim prstima pokazuje na mesto gde je inače ikona na zidu. Okrećem se na tu stranu, ali ikone više nema. Na njenom mestu stoji rupa obložena lepljivom smolom. Krstim se ispred nje, ali silueta iza se histerično smeje, i pojačava ovo užasno pištanje. Prinosim lice rupi, ali iz nje osećam samo smrad trulog leša i kapele. Probudih se, ponovo! Ne znam da li je konačno. Preznojana, okrećem se ka ikoni i vidim da je tu. Ustajem i krstim se u znak zahvalnosti što je prisutna. Nemam hrabrosti da ponovo legnem, pa uključujem film. Sutra imam kontrolu kod olupine. Znam, reći će da moram da pronađem način. Jebeni način… I gledaće me ravnodušno, prepisivajući mi novo pakovanje lekova. Govoriće mi da dođem za deset dana da vidi kako reagujem na njih. Onda će u izveštaju napisati da mi lekovi više nisu potrebni jer imam dnevne atake sreće. Meni će danju biti dobro, smejaću se, obavljaću svakodnevne aktivnosti, a noću, kada bih uspevala konačno da zaspim, budiću se u znoju. Onda će ponovo krenuti bolovi u raznim delovima tela, i ja ću joj se obratiti za pomoć, a ona će reći da me i dalje to muči, i da moram da pronađem način… Gledaće me tupo, bez ikakvog interesovanja, prekidaće me u pola rečenice, govoreći mi da sam naletela baš pre pauze, i da će sve to biti u redu, a da ću nove lekove morati da pijem samo dva meseca. A kada izađem iz ordinacije, uz odmahivanje rukom pijući kaficu, reći će sestri: ”Osećala se kao nečija vudu lutka.“

Зорица Станојевић: ЧОВЕК X И ЖЕНА Y

Данас је тачно три године како не могу да заспим. Отприлике у ово време, у месецу мају, упознао сам жену која ми је рече да долази из 18. века. Ја сам био мало скромнији, те јој рекох да сам управо изашао из 19. столећа. Она беше сва рационална, говорила ми је о утилитаризму, потреби образовања и остало. Ја сам њој са изгледом дендија говорио о бесконачности, узвишености, природи. Она рече да воли галебове, а ја сам јој константно натурао причу о орловима и славујима. Убрзо је постало досадно и једном и другом. То је онај осећај када се тема исцрпи, дође се до краја разговора, а нема нових, свежих мотива за причу.

Одлучили смо да не говоримо своја имена и да се именујемо на нов начин, она беше предложила да то буду слова која су честа у математичким једначинама. Ја јој рекох: Жено Y, мучи ме spleen. Кратко и јетко она одговори: То је зато што твој iratio доминира над твојим ratio-ом. Помислих у себи: Ма није ваљда! Она има одговор на све! Сетила се још да ми цитира и нешто овако: Cogito, ergo sum. Рекох јој да не знам латински и да се не труди. Онда она започе питање људске среће и одлучно рече својим осамнаестовековним стилом: Тко остари неваљало и срамно свој живот водећи, пак и онда се не побољша, онај човек је несрећан. А који се јошт у млади’ своји’ година освести, позна своје безумије и зачне исправљати се и бољшати, тај је срећнији… Прекинуо сам је овде. Ја сам жестоко одговорио својом репликом:

Одевен као dendy шета,
Појавио се усред света.
Оно у чему је младост
Нашла и бригу а и радост,
И оно на шта трошио је
Лењости пуне дане своје-
Беше вештина нежне страсти…

Жена Y била је јако љута. Још увек оптимистична, гласно је рекла: Човек, који сам свој убица ‘оће да постане, показује јасно свету да није кадар побољшати и исправити се, и да воле умрети, нег’ свог неваљалства оканути се. То је оно што имам да ти кажем, Човече X.

Жена Y обожавала је светлост, светло и све што има везе с њим. На другој страни, Човек Х дивио се силама мрака. Човека Х занимала је категорија висине, а Жена Y чезнула је за дубином. Због ове прекомерне љубави према светлости Човек Х назвао је Жену Y Светлана. Због огромне усамљености која је владала у њиховом добу, које се зваше Доба Отуђености, Човек Х и Жена Y постепено су се зближавали, упркос разликама. Као да су се руководили оном паролом да се супротности привлаче. Сложили су се само око једног, а то је да треба да се смеју, да је осмех човеку својствен и да се смеје свако ко јесте чојствен. Тако је отпочела њихова мала романса. Отада Човек Х мирно спава, чак по девет сати. Једног дана човек Х, призивајући снагу колектива, изјави: Ми једва чекамо да продремо у ваше дубине, Светлана.

Sanja Veselinović: OLOVNI VOJNICI

Već neko vreme na sebe gledam kao na iskorišćen kondom. Zanimljivo je što ja nikada nisam bila povod da se neki kondom iskoristi. Mene obično zaobiđu pažljivo, skrećući pogled brzo, ponekad zgađeni, gotovo uvređeni. Šta ću ja tu? Sreća je što nema mnogo iskorišćenih kondoma po ulicama. Zbog dece, naravno. Sreća je što nema mnogo onih koji izgledaju kao ja.

Nikada me nisu zezali u školi. Zašto bi, svi znaju da je Gospod Bog u mom slučaju učinio vrlo pravednu stvar. Danju idem na nemački i sviram u muzičkoj, noću učim za republičko i čitam knjige. Priznaćete, nema se tu mnogo vremena za pohođenje nečijih vlažnih snova. Da kucnem o drvo, zdrava sam i imam sve, i više od mojih vršnjaka iz škole. Gospod Bog bi nabrao one svoje guste, bele obrve da sam se ikada požalila što nemam kosu kao Maja i lice kao Vanja. Telo malo više, malo tananije, sa nežnom linijom struka i mekom oblinom ispod repa kičme. Mogao je doduše da mi da barem višnja oblik grudi. Pa ja sam Fruška gora, a već sam drugi srednje.

Preselili smo se u veću kuću nedavno, i jedino što mi smeta je duži put od škole. Moram da žurim uvek, a na čas flaute ponedeljkom više i ne stižem. Ipak, volim te zbijene, šarene radnje u ulici do moje, glasan smeh žena što puše ispred frizerskog sa viklerima na glavi, dva penzionera što nikada ne završavaju partiju šaha i zadah starih stvari iz antikvarnice. Ponekada se tu zadržim ispred izloga. Porculanska lutka, raskošni svećnjak, figura slona sa podignutom surlom. Ta lutka je savršena. Ponekada mi se čini da je njen ukočen pogled uperen ka meni, a njene usnice skupljene u podsmeh. Moj hipnotisani pogled uvek prekida jedno žustro „dobar dan“ sa praga antikvarnice. Matori vlasnik-prodavac sa obešenim obrazima, jarećom bradicom, i rukama u džepovima. Kesice ispod očiju se nabiru kada mi se osmehne. Njegova seda kosa je prošarana smelim crnim pramenovima.

Ni sama ne znam kako se moje zbrzano „samo gledam“ promenilo u „dobar dan“. Jednom sam i ušla unutra. Ukrasni češalj i olovni vojnici poređani na stočiću privukli su mi pažnju. Suvi kašalj iza mojih leđa je prekinuo brojanje vojnika. „Koliko ih ima?“, pitala sam vlasnika-prodavca. „Trideset i dva“, odgovorio je. „Ali mislim da bi ti se ovo više svidelo“, rekao je spuštajući mi na dlan figuricu žene. „Šta je to?“ „To je jedna od Menada, nimfe boga vina i ljubavi. Od legure aluminijuma. Prekrasan rad“. Glas mu je bio odlučan, dubok, a opet topao. Pravi muški. Ne bi se reklo da je tako star.
Nimfica je bila skladna, tela srazmernog, ali, po mom ukusu, imala je male grudi. Kao da mi je čitao misli, vlasnik-prodavac je pogladio bradicu i rekao kako su nekada male grudi bile više cenjene, a zatim se blago nagnuo i sa značajnim osmehom dodao: „Ako mene pitate, tako treba da bude i danas“.

Pronašla sam prečicu i brže stizala kući iz škole, bližilo se republičko iz fizike i vremena za učenje je bilo sve manje. Od toliko formula koje je trebalo da zapamtim, mene je izluđivalo što nisam mogla da se setim koliko olovnih vojnika ima na stočiću u antikvarnici. Trideset i dva? Ili dvadeset i tri? Uhvatila bih sebe da zapisujem taj broj na marginama sveske, dolazeći uvek do zaključka kako je to isti broj, kako cifre zaboga i nisu toliko važne, kako ocene, kilogrami i godine ne bi trebalo da se izražavaju u brojevima, jer se cifre tako lako permutuju, jer su prazne i besmislene. To, verujte, nije bilo idealno stanje duha za pripremanje republičkog iz matematike koje se takođe bližilo.
Sanjala sam ravan stomak nimfice. Brojala stepenice u školi. Trideset i dva? Ili dvadeset i tri? Sve devojčice u razredu su mi ličile na onu porculansku lutku. Nisam više išla prečicom kući iz škole.
Ustajali vazduh u antikvarnici mi je izazivao vrtoglavicu. Zamolila sam vlasnika-prodavca za čašu vode. Pitao me je znam li da je Menada vodena nimfa, a ja sam odmahnula glavom. Kesice ispod njegovih očiju su se nabirale dok me je gledao. Obukla sam pantalone, čvrsto odlučivši da ovog ponedeljka ne propustim čas flaute.

Гордана Ласковић: Ф-32

Већ неко време на себе гледам као на искоришћен кондом. Док ми други говоре да верују у мене ја ипак мислим супротно. Незадовољство које осећам гушим пивом, изласцима, цигаретама и добрим секс шемама. Почео сам да се претварам у биће којем је једини задатак да постоји и буде незадовољно, у биће које не сме да се суочи са својим проблемима. Њена саобраћајна несрећа ме је довела до лудила односно до степена средње до тешке депресије, Ф – 32 – по речима психијатра. Лекове које ми је преписао нисам конзумирао јер сам као и сваки лаик сматрао да они доводе до зависности, нередовног сна и исхране, и да ће ми касније бити тешко да се скинем са њих. Дуго сам се борио са овим психичким поремећајем који је проузроковао нападе панике и анксиозност који су расли из месеца у месец. Потискивање проблема и привидна борба су кулминирали у тренутку када сам се видео са Владицом. Она је била просечна девојка коју познајем дуги низ година и која ми никада није била привлачна. Шта више, била ми је испод просека. Стицајем околности о којима заиста не желите да слушате, упознао сам Владицу мало боље. Постали смо присни и виђали смо се скоро два месеца. Била је добра у кревету, знала је да ме насмеје, изнервира, смори… али није умела да пробуди емоције какве је у мени будила она. Иако ње више нема у мом животу, повремено сам мислио на њу. Знао сам да је преокупирана својим пословним обавезама које су се нагомилале током њеног дугог и мучног опоравка у болници. Поново је почела да ради, излази и било ми је драго због напретка који сам видео. Нас двоје смо прекинули физички контакт, али смо психички и даље били повезани. То сам касније открио.

Док сам лежао поред Владице и пушио последњу цигарету помислио сам на њу. Први пут сам помислио на њу док сам у кревету био поред друге жене. Све до те вечери нисам осећао грижу савест нити кајање због ствари које чиним. Сетио сам се да ми је рекла да имам потпуно право да наставим са својим (НЕ)животом и то сам и учинио, а Владица ми је ,,помогла“ у томе. Следећег јутра сам покупио своје ствари, којих није било много и отишао сам из Владициног стана. Нисмо се више чули ни видели. Наставио сам да пијем, излазим и упознајем још просечних девојака. КОЛИКО ИХ ЈЕ САМО. Међу њима се нашла и Дејана, просечна девојка са просечним шалама. Њу сам упознао у клубу испред ВЦ-а. Врло идилично, морате признати. Дејана ми није дуго држала пажњу, умарала ме је јер је много говорила и то о тотално небитним стварима. Видели смо се свега пар пута и напослетку сам јој рекао да ми обавезе не дозвољавају да се виђамо. Лагао сам Владицу, лагао сам Дејану, лагао сам пријатеље, лагао сам себе да имам обавезе и да сам срећан. Лагао сам особу која се сваког дана гледа у огледало док пере зубе, говорећи јој да сам успео да победим психички поремећај Ф – 32. Убедио сам себе да сам се излечио од депресије и да имам потпуно право да живим свој живот на начин на који га живим. Убедио сам себе да не бежим од својих проблема и да су жене и алкохол идеалан начин да се све то преброди. Док сам све њих уверавао да се одлично осећам и да сам напокон онај стари, једно јутро ме је на одвратан начин погледала особа из огледала. Смршао сам, брада ми је порасла, подочњаци су изледали као кеса пуна гована, а поглед је подсећао на поглед преплашене срне. Заплакао сам и помислио на њу. Послао сам јој поруку која је гласила: Фали ми сваки део твог бића. Одговор нисам добио, али га нисам ни очекивао. Наредног дана ми је неко покуцао на врата. То је била она. Први пут је видим након дуго времена. Како је само била лепа! Нисмо много говорили јер су погледи говорили уместо речи. Потекла ми је суза низ образ, а она се насмејала јер је знала да ме њен смех лечи. Многе ствари су се промениле, али емоције које је она изазивала су мени су остале исте, можда чак и снажније. Њен долазак нисам очекивао и изазвао је шок код мене. Рекла је да ми је потребна помоћ и да је време да средим свој живот. Загрлили смо се, а она ми је тихим гласом шапнула: Ако верујеш у судбину судбина ће нас и спојити. Убрзо је отишла, а ја сам помислио како не постоји нека друга због које бих веровао у судбину и да смо ми у њој. Осећао сам се као искоришћен кондом.

Jovana Marković: SAN U SNU

Osećala se kao nečija vudu lutka. Zašto se to baš njoj dešava i ko se to tako okrutno igra sa njenim životom? Šuma, gluvo doba noći. Ona trči u beloj spavaćici, niz noge joj se sliva krv. Doziva, moli za pomoć. Nema nikog da se odazove, nikog da odgovori na njeno zapomaganje. Vlada potpuna tišina. Jedino sto probija tu mučnu tišinu s vremena na vreme je vetar koji se poigrava sa krošnjama drveća, šuštanje trave i poneki urlik usamljene zveri koji odzvanja iz daleka. „Pomozite, molim vas! Za ime Boga, pomozite mi! Upomoć!“ , uplašeno je vikala. Osećala je kako gubi snagu, koraci su joj postajali sporiji i teži, vikanje je prelazilo u šapat. Nije bila od onih sto odustaje, uvek se borila kroz život i uspešno izlazila na kraj sa svim preprekama. Hrabrost je bila njena najveća vrlina, na koju je oduvek bila ponosna. Hm… hrabrost- koja je sada prešla u ludački strah. Uplašena, iscepana, prljava, osetila je kako joj noge postaju teške. Vukla se po zemlji kao bedni crv boreći se za svoj život. „Ne mogu više.. Moram samo.. moram malo da odmorim. Samo malo..“, polako se spustila ne zemlju. Sklupčala se poput bespomoćne devojčice i zaplakala. Prolazile su joj slike iz nekih srećnijih vremena pred umornim, natečenim očima. Setila se svoje majke i poželela da je tu, pored nje, da je zagrli i kaže da će sve biti u redu. Ali brzinom svetlosti ta slika se razbila na komadiće. Tada je čula korake i bilo joj je sve jasno – „To je on!“, pomislila je. „Moram da nastavim dalje..“, vratila se u surovu realnost. Obrisala je suze, skupila to malo snage što joj je ostalo kako bi se podigla sa zemlje i nastavila. Ponavljala je u sebi da ne sme odustati, da mora da se bori za svoj život. Neprestano je krvarila, verovatno je tako i uspevao da je prati. On – njen ubica, njen dželat. Prvi put je uspela da pobegne od njega,borila se, čupala, udarala. Ipak, obeležio je. Pocepao joj je spavaćicu i silovao je grubo, poput prljave životinje. Tukao ju je i gurao svoje debele prste u njena usta. I kada je pomislila da gore ne može biti, izvadio je veliki, mesarski nož i zabio joj u stomak. Vrisnula je jače nego ikad, nakon čega je nastupila mrtva tišina, muk. Osetila je neopisiv bol i na trenutak joj je postalo svejedno. Pustila ga je, predala se svom mučitelju, svom silovatelju. Ali baš tada kada je bila na korak od toga da se pomiri sa svojim tragičnim krajem, videla je kamen na zemlji pored nje. Uzela ga je i udarila ga iz sve snage. Izgubio je svest. Polako se podigla i nastavila dalje,izmučena I ranjena,ali srećna što je ostala živa. A sad… On joj je opet za petama. Išao je polako i smireno, ispucala usta su mu se razvukla u osmeh. Izvukao je metalnu cev iz džepa – KLIK! Osetila je tup bol. „Ne,ne…“ , buncala je. Probudila se oblivena znojem, spavaćica joj je bila mokra. „Prokletstvo, opet!“, promrmljala je. Sedela je na krevetu, zagledana u jednu tačku. Imala je osećaj da nije sama, da je neko prisutan i da je jako blizu. „Budalaštine!“,nasmejala se i otišla da skuva kafu, a za njom je ostao krvav trag.

Tamara Bastaja: ŠEF.

Osećala sam se kao nečija vudu lutka. Znaš, ona krpena stvarčica u koju zabodu igletine pa pobrljaviš i ništa svojom voljom više ne radiš. Ne misliš, ne hodaš u pravcu svojih želja. Neko drugi misli. Neko drugi donosi odluku. Kada toliko dugo ne misliš svojom glavom, zaboraviš i da je imaš. Mala, slušaj Šefa, Šef najbolje zna šta ti treba da radiš. Biznis je takva stvar. Jedan misli za sve. To što ti misliš nikoga ne interesuje. Kada jednom uđeš u to vrzino kolo, prijatelju moj, tu nema nazad. Sve ono što si do tada mislio i znao, zaboraviš. Kući ne ideš. Druga kuća ti je tamo, na drugom spratu. Šef ti je i majka i otac. Dečko ti je svako. Svaki isfrustirirani, oženjeni degenerik daje sebi za pravo da budeš njegova. I to je u redu. To tako mora. Moramo da budemo ekipa. Sve za ekipu. Ako želiš da odeš negde, Šefu se to neće dopasti. Ostani tu. Ipak si ti deo slagalice koja mora da bude čitava. Ne možeš ti da možeš bilo šta. Ali nema veze, ipak je plata dobra, i dobra su leđa koja te čuvaju. I svi te znaju. I niko ne sme da te dira. Diraju te samo ovi oženjeni. Tako treba. Šef je tako rekao da treba. I to je u redu. Onda, dođe neko i izvuče te igletine iz tebe, i rane se prošire na celo telo. Rane koje ne zarastaju. Rane posle kojih nema ožiljaka, nego sve dubljeg i dubljeg reza. Ali počneš da misliš svojom glavom. I ruke ti se pokrenu. Pa sam počneš da piješ vodu. Još neko vreme sumnjaš da treba da je piješ, jer si se navikao da ti je Šef daje na infuziju. Onda sumnja nestane vremenom. Sam piješ. Počinješ druge da nudiš vodom, a oni se zgražavaju kako se to sme. Kolega se duboko otrgao iglama, čak je počeo sam i da govori, ne citirajući prethodno Šefa i ne koristeći njegovu gestikulaciju. I onda ti on ponudi da sam pojedeš nešto više, od onoga što si do tada jeo i ti poletiš da uzmeš to i progutaš odjednom. Dugo si gladan. Dugo jedeš jedno te isto. A znaš da ti je baba uvek govorila SAMO RAZNOVRSNO! Tada ti se u glavi smrači, otrov krene da se širi po telu, i da izalazi kroz rane. Želiš da bežiš. Želiš da svi zaborave na tvoje postojanje u tom gradu. Ali ne može. Šef je od tebe napravio ono što se ne zaboravlja. Ponude stižu jedna za drugom, i sve ti se čine sjajne, i sve su ti prave. Kao kad očajno želiš muškarca, jer nejebica traje toliko da ne možeš ni da se setiš kad je počela. Pa ti svaki kurac deluje kao pravi kurac. Sećam se bio je lep dan. Kiša je pljuštala. Otkaz sam držala u zgrčenoj ruci, misleći da grč nikada neće popustiti. Nisam razmišljala. Tako je trebalo. Tako su me naučili. Svanuo je sunčan dan kada sam izašla iz kacelarije na drugom spratu. Nisam ocećala ništa. Ti si naše dete, molim te ne radi to. Ostani. Ovo je tvoja kuća. Zapalila sam cigaretu, i sa njom je izgorela ta MOJA kuća. Ali duhovi u njoj mi nisu dali mira. U pet sam imala razgor za posao. Treći dan bez sna. Bleda, gladna i žedna, sela sam za sto. Preko puta mene je bio Posrednik. Odušeljeni smo tvojim samostalnim razmišljanjem, ti nam trebaš. Gazda hoće da radiš za nas. Jebiga mala, tako to danas ide. Tvoj bivši poslodavac je naš zakleti neprijatelj. Ovo je ispravna odluka. Izvadio je kofer sa novcem ispod stola. Kofer je bio pun. Kliše iz nekog niskobudžetnog američkog krimi filma. Dah mi se gubio, noga je sama igrala uz njegovu pesmu. Gledala sam ga u oči. Pogled nije mogao da registruje taj kofer. Zatvorila sam ga. I dalje gledajući Posrednika u oči i izašla. Na telefonu je bilo dvadeset i sedam propuštenih poziva od Šefa. Posrednik je izašao u trenutku kada se začuo motor mog automobila. Izvoli malo vode, bleda si. Potrebna ti je voda. Gutljaj je skliznuo niz grlo, i rane su počele da se zatvaraju. Popela sam se na drugi sprat. Šef je sedeo u svojoj crnoj kožnoj fotelji. Znao sam da ćeš se vratiti. Dokle god ja dišem ovim gradom, ti nećeš biti tuđa roba. Žurno sam silazila sa drugog sprata. Upalila kola i otišla svojoj novoj kući. Crna kožna fotelja se ljuljala, Šef je gledao u jednu tačku. Druga mu je bila na čelu. Tog kišnog jutra sam se probudila kasno. Osećala sam se slobodno. Voda je stajala na stolu. Gutljaj je skliznuo. I izašao kroz rupu na mom stomaku. Ista igla, druge marke je ponovo bila u meni. Nisam znala zašto, ali osećala sam se kao nečija vudu lutka.

Николина Зекоња: ВУДУ ЛУТКА КАПИТАЛИЗМА

Сви ми кажу да сам смршао, није то ништа чудно – јако мало једем,а и нисам гладан. Већину дана преспавам, то је зато што сам стално уморан,а и немам шта друго да радим. Прошло је тек пола године од како сам отишао у пензију,а од тада сам јако остарио и ослабио. Ја сам усамљен, напуштен и одбачен, стара машина која никоме више није потребна. Не могу да се сетим како сам провео свој живот,а више не могу да га вратим.

Неко ми је једном испричао један штос. Кажу људи да је боље отићи у рат него у пензију…

Свој живот провео сам радно,а мој радни век се завршио. Никада ја нисам био човек,био сам машина. Машина је била срећна што ради,а човек није размишљао. Сада сам остарела машина која је замењена,новом,бржом,савременијом или новом захвалном будалом. Био сам део масе која без мозга улеће у руке капиталиста. Тако су они хтели, ми се ништа нисмо питали. Учинили су све да постанемо прости,да не размишљамо,а једина срећа да нам буду плате и плаћени рачуни. Био сам нечија вуду лутка, а сада већ неко време на себе гледам као на искоришћен кондом.

Vuk Tucakov: LIJEČNIK

Danas je točno tri godine kako ne mogu zaspati. Tada, dok ovo sunce nije stidljivo bacalo svoje zrake kroz rupice škura, bar sam znala što očekivati od sutrašnjice. U nepomućenom miru od nekoliko časova zgrabila bih ono Jevanđelje koje su mi ostavili i prelistavala ga dok me ne uhvati drijemež. Sjećam se, na koncu, prije nego što su me pustili, ta knjiga bila je u cijelosti izgubila svoju prvobitnu boju. Iživljavali su se nad njom. Tad sam nazirala svoju skorašnju slobodu, jer sam znala da im je moje lice za tu svrhu dosadilo.

Meni, s druge strane, njihove face nisu nikad mogle dosaditi, zato što ih nikada nisam ni vidjela; uvijek su bile sakrivene pod crnim maskama. Jedine glave koje sam ja mogla upoznati bile su one koje su se pomaljale nakon što bi cibzar skliznuo. Nazivala sam ih tvrdoglavima, jer zaista nisu odustajali od svoje zasićenosti. Tih poslijednjih dana mirila sam se sa njihovim sablasnim pojavama, i život je čak počinjao da biva lijep.

Performans koji je prve nedelje mog iskustva obavio jedan obrazovani junoša obezbedio je da se nikada ni ne ponadam da će kroz moju unutrašnost isplivati neki plač. Sjećam se, trljao je ruke oblizujući se. Bacio je “petaka“ preostaloj četvorici. Zatim me je taj doktor bez posla zatvorio. Kasnije sam ga pokušala pronaći, ali je spisak diplomiranih liječnika bez radnog mjesta u Srbiji odista bio beskrajan, te sam odustala od svoje namjere.

Bilo kako bilo, trajalo je nekoliko mjeseci. Prije nego sam najzad uspostavila vezu sa vanjskim svijetom, u svojoj uobrazilji sam zamišljala da su u pitanju prohujala stoljeća. Sad sam slobodna, ako ne psihički, a onda barem fizički. Nadigrali su me u mojoj vlastitoj igri, toga sam bila svjesna. Svršena psihijatrica nije se mogla ponijeti sa utjecajem nekoliko mentalnih olupina.

Ono što svakako moram reći jeste da su na zidovima bili okačeni crteži vojnika sa šajkačama, prikazani u svojoj veličini, kako dave kokošku sa ustaškom kapicom. Kroz cijelo vrijeme svog zarobljeništva bilo mi je jasno tko su u biti bili ti ljudi, ali nisam mogla doprijeti do njih, ma koliko slatkoriječiva da sam bila. Avaj, dečkima se mora priznati smisao za humor i umjetnost, ako ništa drugo!

Kao što sam već rekla, slobodna sam. Prije nekoliko dana zadavila sam svog psa. Previše me je podsjećao na mene. Povodac, hrana pod vrata i to.. Bio je to predivan Cocker Spaniel! Kako me je samo dočekao kad sam se tog dana vratila doma! Lajao je i cviljeo toliko da sam mislila da će istog trena pasti mrtav. Kamo sreće da jeste. Ovako me je svojim krajnjim trzajima podsjećao na ono što su ONI mogli meni učiniti.

Prošle su tri godine od trenutka kad su me pustili. Jučer sam primila poziv tvrtke kod koje sam aplicirala za posao. Rekli su mi da sam posao primila, da ću raditi u odsjeku za psihijatriju. Također, napomenuli su da bih trebala odmah doći, jer trebaju putovati. Pomislila sam: ,,Najzad, rad! Nešto što će me uspavati!’’ Bila sam oduševljena, jer živjeti u vlastitom proljevu i urinu nije ono što sam planirala raditi do kraja svojega života.

Aljkavost je nestala iz mojega doma u veoma kratkom roku. Očistila sam stan, dotjerala se veoma brzo, ali ne mrzovoljno, već taman onoliko koliko je bilo potrebno za ovakvu zgodu; Niske potpetice, hlače kancelarijske, bijela košulja i kratki sako. Pristojno. Odmjereno. Danas je novi dan, danas putujem u svoj oporavak!

Nacrtala sam se na trećem katu tvrtke kroz nekih desetak minuta, jer sam htjela bit revnosna koliko god sam mogla biti. Pokucala sam na metalna vrata. Nekoliko trenutaka ništa iznutra nisam mogla čuti, osim tišine. Negdje vani, kroz prozor, čula se pjesma You don’t fool me grupe Queen. Obuzelo me je soliranje električne gitare koja me je napajala snagom izgubljenom u nekom prošlom životu, prohujalom u ispreturanim eonima. Počela sam igrati poluzatvorenih očiju ispred ureda, a onda, iznenada, čuli su se koraci koji su se polagano približavali vratima. Srce mi se preselilo u grkljan, koji je titrao u sve jačim trzajima. Škripa metala. Pogledala sam ga ravno u oči. Bio je proćelav, masnog temena. Brada mu je bila neuredna, ukovrdžala. Iako mu je pogled ulivao poverenje, nisam se mogla osloboditi nekog dojma zgađenosti i straha pomješanim sa uzbuđenjem. Stala sam na prste i pogledala mu iza ramena. Sa obe strane stola stajali su činovnici prekriženih ruku sa potkresanim, urednim bradicama.

-Dobar dan, gospođice. Lep dan da se dobije posao, zar ne? – rekao je mirnim glasom, pa se počeo smijati grohotom. Ta ekavica parala mi je uši do te mjere da sam se htjela okrenuti iz istog stopa, ali sam ostala. Prestao se ceriti onog trenutka kad ga je zaustavio isprekidani kašalj.

-O, svakako! Smijem li ući? – upitala sam ga krotko, očiju spuštenih do poda. I ona spremljena soba, i ova pristojna odjeća i ono zadavljeno pseto gubili su svoj značaj onoga trena kad sam vidjela njegovu mesnatu ruku kako me upućuje na stolicu.

Butine su mi se grčile, a zadnjica se tresla. Obujmio me je neki stari strah. Jesu li to oni?

Sjela sam sa zadrškom, a oči su mi prelazile od činovnika do činovnika kojima je On, poslodavac, bio okrenut leđima. Bio je uglađen kao kakav liječnik..

-Ako je gospođica voljna, mogla bi da počne sa poslom već danas. Mi vam stojimo na usluzi. Sve što treba da uradite jeste da potpišete ovde, i onda ste NAŠI.

To ,,naši’’ trebalo je zvučati obiteljski, toplo, dobrodušno, ali sve što sam ja osjetila bila je jeza koja mi se penjala uz kičmu. Nisam se mogla pomjeriti, trebalo je prvo zbaciti okove jednim valjanim razlogom u vidu izgovora. Izbavljenje iz ovog mulja djelovalo je tako blizu! Najzad, posle nekoliko trenutaka bespomoćnog uzdisanja, htjela sam mu razbiti taj izraz očekivanja sa lica, pošto sam iskopala razlog. Ali kao u inat, pogled mi se otrgao sa njega i prikovao na cibzar jednog od činovnika. Bio je spušten.

-Znate.. Mislim da nisam kompetentna za ovaj posao.. Ja..

-Nonsens! – prekide me sa osmijehom na licu.- Mi jedva čekamo da prodremo u vaše dubine, Svetlana.

Pomirila sam se sa sudbinom. Bilo je kasno. Ustala sam sa stolice, skinula hlače i naslonila se na sto, čekajući. Njih petorica posmatrala su me razrogačenih očiju, u nevjerici.

Sklopila sam oči i osjetila da ću najzad zaspati, umrijeti. Ali odista, nije mi bilo jasno zašto su me onako gledali.

2. PRVE I POSLEDNJE REČENICE

Nadamo se da ste uživali u prvom času „upoznavanja“! Sada kada ste osetili atmosferu na Zing!-u i samim predavanjima posvetićemo se zadacima koji će, za početak, ispitivati prirodu samog oblika kratke priče.

Kako biste najbolje osetili sadržajni potencijal koji za sobom nose PRVE i POSLEDNJE rečenice u kratkim pričama, u ovoj vežbi ćete odabrati jednu od ponuđenih rečenica – izvučenih iz vaših radova u prošlom zadatku – i nju iskoristiti kao početak, odnosno svršetak vaših proznih radova. Ponuđene rečenice su:

Danas je tačno tri godine kako ne mogu da zaspim.
Video sam zaboravljeni grad, upoznao ženu svog života, a voz ni krenuo nije.
Zjapeća crna rupa stajala je na mestu gde je nekada bilo njegovo oko.
Ušao je u kancelariju i zatekao na zidovima sveće, ikone i osetio miris tamjana.
Osećala se kao nečija vudu lutka.
Već neko vreme na sebe gledam kao na iskorišćen kondom.
Ne bih voleo da taj dan ikome bude neprijatno!
Mi jedva čekamo da prodremo u Vaše dubine, Svetlana.

Ukoliko želite dodatni izazov, svoju priču možete omeđiti tako što će vam i prva i poslednja rečenica biti jedna od ponuđenih.

Izuzimajući odabir predloška, imate apsolutnu slobodu u daljem pisanju svojih radova. Drugim rečima, sami birate naslov, temu, žanr i oblik svojih priča.

***

Priče se moraju poslati do petka, 28. oktobra. Idući čas će se održati 1. novebra. Ukoliko imate bilo kakvih pitanja vezanih za vežbu, postavite ih u komentairma, putem mejla, ili na konsultacijama idućeg utorka.

Srećno pisanje!

`2. PRVE I POSLEDNJE REČENICE

Nakon što smo se predstavili jedni drugima u prvom

Marko Andrić: SVEST I PODSVEST JEDNOG VUKA ("Istraživač zaglavljen u dubinama duše")

Znao sam da je deda ljut na mene. Izneverio sam njegove želje, osramotio ga, po ko zna koji put! Samo njega, jer nikoga drugog nisam imao. Privlačio sam nevolje, i one su mene privlačile. Pedagozi i psiholozi su sve pripisivali mojoj mladosti. I Marija je govorila da sam nezreo za nju. Nisam prihvatao takve zaključke, bio sam ubeđen da je to stvar karaktera i da ne mogu da utičem na to. Nisam ni želeo. Želeo sam samo da izbegnem dedina zvocanja. Na ulazu u kuću, pretvorio sam se u senku, prošao kroz vrata, ali senka je postala kamen, kada se iz kuhinje prolomio ljutiti bariton: „MILOŠEEE!“ Odzvanjalo je kamenim hodnikom, prozori su se zatresli, a ja sam se naježio. Shvatio sam da sam primećen i da ću proći kroz sve ono što sam želeo da izbegnem. Matori je imao 76 godina i nije mi bilo jasno kojim čulima se služi. Sumnjao sam da je tu dominantna intuicija, oplemenjena krvnim srodstvom, pokazivala mu je nepogrešivu sliku svega što činim i krijem od njega. Neretko je znao i da mi prorekne budućnost, kao kada je rekao da ću pasti razred, ili da će me Marija ostaviti. Posle kratke svađe, po dedinom zadahu i polupraznoj flaši, shvatio sam da je skoro pijan. Sipao sam mu rakiju, kao i sebi, znajući da je mnogo tolerantniji kada je pijan. Samo jednom je spomenuo da je crveneo u policijskoj stanici i da sam pravi đavo, kao i otac kad je bio mlad. A onda je rekao da već dugo želi da mi ispriča priču o njegovom dedi, sa majčine strane, ruskom oficiru, Aleksandru Ignjaševiču. Pamtim da je bio 6. februar, Marijin 17. rođendan, a ja sam bio prinuđen da slušam dedinu priču. Njegove priče su znale biti zanimljive, potpuno uživljen dok priča, opisivao je i bitne i nebitne detalje, pa su priče lako mogle da se preokrenu u dosadne. Tada sam bio ubeđen, da priča o mom čukundedi, Aleksandru Ignjaševiču, nema veze sa mnom. Počeo je priču o Aleksandrovom životu, nakon odlaska u ranu, oficirsku penziju. Bio je je to jedan dosadan čovek, vojni činovnik koji je ceo svoj život organizovao po strogim vojnim načelima. Pre penzije, svaki njegov dan je bio strogo isplaniran, nije sebi dozvoljavao ni trenutak uživanja. Najviše je uživao u radu i svojoj savršenoj disciplini. Živeo je za vojsku i cara. Nakon odlaska u penziju, život mu je postao mučan, nije imao ženu ni decu. Patio je jer ne pronalazi način, da sprovede svoju devetnaestočasovnu organizaciju. Navikao je da spava šest sati. Osim lova i čitanja, nije imao drugih poslova i to ga je ubijalo iznutra. Počeo je da čita više nego ikada, za kratko vreme je udahnuo ogromne količine književnosti. U lov je išao vikendom i tako je malim delom, ispunio prazninu u svojoj duši. Drugi deo praznine se posle nekog vremena popunio, zahvaljujući čudnom događaju u lovu. Aleksandrov ruski hrt, njegova miljenica, prelepa Luna, odigrala je glavnu ulogu. Umesto da ga odvede kakvoj zveri, koju treba usmrtiti, odvela ga je jednom mladom, muškom čeljadetu, koje je potpuno golo, prašnjavo i prljavo, ležalo u šumi. Bilo mu je možda 7 ili 8 godina. Kada ga je Aleksandar probudio, počeo je da reži, vrišti, hteo je da pobegne. Luna je lajala, a Aleksandar ga je uhvatio. Otimao se, vrištao, bio je potpuno divlji i žilav. Aleksandar je rešio da ga odvede kući da ga nahrani i da proba da sazna nešto više o njegovom poreklu. Mesecima je pokušavao da nađe bilo kakvu informaciju o detetu, odlazio je na isto mesto u šumi, kao da je očekivao da će se neko baš tu pojaviti i sve mu objasniti. Sve je bilo uzalud. Celodnevno je radio sa detetom, učio ga da govori, te pravilima ponašanja u kući. Posle 6 meseci napredak je bio minimalan. Aleksandrova majka je bila srpkinja i setio se njenih priča da se njen otac zvao Vuk, da bi ga to ime zaštitilo od zlih sila. Nije bio mnogo sujeveran, ali ga je nazvao Vuk. Prijalo mu je da ima neku obavezu, da ima nekoga o kome ća da brine. Vuk mu je ispunjavao život i obećao je sebi da će napraviti od njega pravog čoveka. Tek nakon 2 godine, napredak je bio vidljiv, prva Vukova reč je bila nevešto dozivanje Lune. Već je znao da normalno jede i da se ponaša u kući. Ubrzo nakon prvih reči, tečno je progovorio ruski. Za čas je naučio da čita, piše i računa. Aleksandar je bio prezadovoljan, shvatio je da je Vuk veoma inteligentan. Hranio ga je knjigama iz svoje male biblioteke, Vuk ih je upijao I stalno tražio nove. Takav potencijal se morao iskoristiti i Aleksandar ga je upisao u školu. Vanredno je završio osnovnu školu, spajajući po dva razreda u jednoj godini, sve sa najvišim ocenam. U srednju školu je krenuo redovno, ali od prvog dana su počeli problem. Vuk nije navikao na druge ljude, znao je samo za Aleksandra, a jedini prijatelj mu je bila Luna. Kada bi mu prišlo drugo dete, javile bi mu se nejasne slike života pre Aleksandra. Nije mogao da ih raspozna, ali je osećao veliku mržnju prema svakom čoveku koji mu priđe. Napadao je drugu decu, koja bi ga samo pogledala, ili bi želela da ga upoznaju. Upadao je u svakakve problem sa ljudima, a Aleksandra je proganjalo što nije uspevao da mu pomogne. Ni pola godine nije izdržao u srednjoj školi. Aleksandar je sebe krivio što ne uspeva da ga socijalizuje, krivio je stotine psiholoških knjiga koje je pročitao, a koje nisu pomagale. Ponekad bi pomislio kako je to dete puno životinjskih instikta, kao da ga je zver vaspitavala, a ne on, oficir, prepun moralnih načela, kojih se strogo držao. Osećao je kako gubi Vuka, često je odlazio i ne bi se vraćao danima. Govorio mu je da uživa u prirodi i da mu je lepše u šumi, nego u bilo kakvoj ljudskoj tvorevini. Prilikom jednog odlaska, nije ga bilo deset dana. Aleksandar se zabrinuo, pored svih problema koje mu je zadavao, ipak je voleo to dete. Ono je dalo smisao njegovom životu u penziji. Jedanaesti dan Aleksandru su javili da je Vuk brutalno pretukao jednog mladića, koji je u životnoj opasnosti. Završio je u zatvoru. Kada je to čuo Aleksandar, od sramote nije mogao da izusti ni jednu reč. U gradu su ga svi znali kao čestitog čoveka, odanog oficira, primerenog i vrednog čoveka. Njegov ugled je bio ukaljan, njegov cilj je propao. Život je izgubio smisao. Aleksandar je pronađen par dana kasnije na tavanu, obešen. Njegov surovi oficirski karakter nije podneo neuspeh i sramotu.

Prekinuh dedinu priču, žustro ga upitavši, da li zna šta se desilo sa Vukom? Imao je samo par informacija, do kojih je teško došao, s obzirom da se kao vrlo mlad preselio u Srbiju. Vuk je, odležao dve godine u popravnom domu. Dve godine nisu prošle bez problema, a kada je izašao, otišao je iz grada. Mnoge činjenice su ukazivale da je promenio identitet. Dedi su rekli da je postao neki bitan pisac, ali nisu znali kako se zove. Mislio sam da bi Aleksandar bio ponosan. Mislio sam da priča nema veze sa mnom. Gotovo deceniju kasnije, oženio sam Mariju.

Anđelka Aćimović: NAROD VOLI ISKRENO, ILI: ŠTA MOŽEMO IZGUBITI OSIM MALO DOSTOJANSTVA?

Dobar dan, dame i gospodo!

Dobro nam došli i bolje nas našli! Čast nam je i privilegija što nas pratite u prvoj emisiji prve sezone naše najnovije tok emisije na vašem Najnesrećnijem kanalu! (aplauz)

Ova emisija nam stiže kao još jedna u nizu ultramodernih tekovina zapadnih tendencija i koja će se baviti nečim novim, neophodnim i vrlo korisnim iz aspekta opšte kulture, ali i svakodnevne komunikacije, podrazumeva se. Recimo, ako odete na kafu, moći ćete nešto novo da podelite sa prijateljima, ukoliko odete u biblioteku, vrlo brzo ćete shvatiti da je vaše mesto ustvari uz neki dobar, veoma zarazan i visokointelektualni TV program!

Pa, krajnje je vreme da nakon što je Marica pozdravila sve naše generalne sponzore i objasnimo bolje o čemu se radi! Pred vama su tri kandidata, ili, drugim rečima, tri takmičara koja su ovde da bi nam pokazala ko su i šta su ustvari! Ako koza laže, rog ne laže, pa, tako, dragi moji, verovali ili ne, naši dragi takmičari će nam dozvoliti da prošetamo hodnicima njihovih mozgova i vidimo šta se tu zapravo dešava, čega ima, da li biti lep i bogat spolja, znači biti lep i bogat iznutra, saznaćete ako ostanete uz naš program!

Kriterijumi su sledeći-što manje sadržaja, sve manje šanse za pobedu, što više eksplicitnih sadržaja, veće su šanse za osvajanje dobitka. Nagrada iznosi 1000 evra i plus vikend u Spa centru Mladenovac. Za one koji ne odnesu pobedu, utešna nagrada su paketi Afričke šljive i činjenica da su se dovoljno zadržali ispred TV ekrana, taman toliko da im ceo svet upamti lica i može da ih prepozna na ulici.

Pred nama su:

Svetlana Nikić, 20 godina, Petrovac na Mlavi. Bavi se statiranjem u niskobudžetnim spotovima, kao i klabingom i modelingom. Za sebe kaže da je vedre prirode i da voli životinje, a u našu emisiju dolazi jer želi da postane poznata i slavna. Mi jedva čekamo da prodremo u Vaše dubine, Svetlana.

Zatim, sa nama je i Siniša Nastasijević, 44 godine, Smederevo, po vokaciji inženjer elektrotehnike, od nedavno bez zaposlenja. Za sebe kaže da je budala i gubitnik, motiv dolaska u našu emisiju je svakako finansijske prirode i želja da prehrani porodicu.

Tu je i naša draga studentkinja , Gordana Kamenjarević. Ima 22 godine, dolazi iz Negotina. Za sebe kaže da je kontroverzna ličnost, hedonista i šizofreničar, a kao motiv dolaska u našu emisiju činjenica da se mrtva pijana prijavila iz šale, i znate, kako pravila ove igre nalažu, posle prijavljivanja, nema kajanja.

Ha ha ha, već nam stižu vaši tvitovi, dragi naši gledaoci. Jovan iz Inđije kaže:“Pozdrav za sve u studiju i neka najnervozniji počne“. Paaaa, Gordana, čini nam se da ste to Vi! Vi ste zvanično naš prvi i najhrabriji takmičar koji će da probije led i otvori prvu sezonu emisije „Narod voli iskreno“! (gromoglasan aplauz)

Molimo tehničare da priključe aparate našoj Gordani, sve u svrhu njenog potpunog javnog obnaživanja i neka zabava počne! Neka najbolji pobedi! Srećno!

(Gordana ih gleda kao da će ih pobiti)

DIREKTAN PRENOS

Voditelj: Pooolako, polako i evo! Zaboga, šta je ovo? Udaljite kameru! Gomila nervoznih neurona i besnih pasa kidiše na našu opremu! Zamagliće nam kameru.

Gordana, nismo očekivali ovakav prijem. Dobijamo od režije informaciju da smo upravo prošli kroz uvodni hol vaše ličnosti gde se bez ikakvih parametara može odrediti stepen Vašeg otpora prema nečem novom ili nepoznatom, ili, pak, neprijateljski nastrojenom. Duhoviti su, kažu da ovakvog uvoda nije bilo ni u Danteovom „Paklu“.

Eeevo, evo, malo levo, tu smo! Gordana, Vi ste čudo!

Poštovani gledaoci, pogledajte, molim vas, ovu lepotu i ovu uvrnutu složenost mozga naše takmičarke! Ovaj mozak doslovno izgleda kao lavirint. Uviđamo bezbroj prostorija, prekrasnih, neobičnih, mističnih i u njima njihove vredne stanare koji dinamično obavljaju svoje dužnosti, samo…Jedan problem, naizgled. Sve rezidencije funkcionišu nezavisno od one druge, ne čine skladnu celinu. Interesantno.

Ako se slažete, krenućemo ka sledećoj prostoriji. To je, čini mi se, soba za razbibrigu i opuštanje . Vicevi i fore ovde lebde u vazduhu, za njih nema više mesta na tlu, ali, uspevaju da balansiraju. Jedan izađe, drugi nastane i tako naizmenično. Poštovani gledaoci, papire u ruke i zapisujte sve ove urnebesne šale i opaske, nasmejte svoje bližnje, učinite nešto korisno.

Hm…soba za retoriku, analitiku, književnost, filozofiju, umetnost….

(voditelj se okreće i razgovara sa režijom, vidno nervozan. Čita mu se sa usana:“Još samo jedna i završava“)

(par sekundi kasnije) – Daakle, da nastavimo sa našim tok programom! Da li se gledaoci slažu da uđemo u sobu za primenjene filozofeme jednog sasvim praznog uma, kako piše na vratima? Pa, hajdemo! Ovde vidimo teorije daltonizma u svim sferama i oblicima postojanja? Kaže, da li je umetnik daltonista isto što i humanista sa ovim problemom? Koje su tu relacije? Koliko će loše biti po slikara ako ne „prošara“ boje na platnu, a koliko po čoveka koji je slep i stalno pravi iste greške? Umetnost življenja ili umetnost stvaranja?

……

Poštovani gledaoci, iz režije nam javljaju da se oprema pregrejala, a kako ne bismo želeli da se nešto desi našoj dragoj takmičarki, predlažemo da se igra obustavi. Izražavamo veliku žalost povodom Vašeg nenadanog napuštanja takmičenja i lišavanja nagrade usled tehničkih problema. Doći ćete Vi nama opet.

(Voditelj sebi u bradu:“Rejting nam opada“)

Poštovani gledaoci, predahnućemo uz mali blok reklama, a zatim se vraćamo nazad u studio gde će naša druga takmičarka, Svetlana Nikić, zapaliti male ekrane!

Бранислав Чурчов: РОВОВСКА ЧИТКА ("Урбани монах")

rovovska-citka-urbani-monah

Aleksandra Šojić: PRAZNA KOLEVKA ZALJULJANA UDARCIMА ("Krik tišine")

Prošao je još jedan naporan dan kog sam ,ulazeći u zgradu, ostavila iza sebe. Sama u stanu, pomislih. I tog trenutka se setih unazad godinu dana. Stavljajući ključ u bravu kroz mene je i dalje prolazila jeza iz prethodnog, ne tako dobro završenog, dana. Otvaram vrata stana, i ona slutnja koju sam osećala ispred vrata sada prelazi u obistinjenu stvarnost, u strah. Pomislih, još uvek je tu. Osećam prepoznatljiv miris njegovog parfema. Ono što me je prvih godina naše petogodišnje veze zadržavalo budnom kasno u noć u njegovom naručju, sada je za mene predstavljao miris od kog mi se lede kosti, od čijeg straha ostajem paralisana.. On je tu, pomislih, pustili su ga iz policijske stanice!? Ima tamo vezu, znam, ali se nisam nadala da će se vratiti na mesto zločina kao što to čini Raskoljnikov kada ubija onu babu. Da li je postao svestan onoga šta je učinio, da li je svestan svog zločina kao Raskoljnikov? Da li se seća šta mi je uradio pre dva meseca? Da li se kaje?

Ulazim u spavaću sobu i njega zatičem kako bez treptanja gleda u sliku na kojoj sam srećna, gleda mene u beloj haljini sa stomakom koji se nazire ispod nje. Plače. Zašto mi sve to izgleda tako patetično, jadno, gledam ga i mislim kako sam mogla da volim ono, jer on nije za mene čovek, tolike godine. Kako i zašto? Proklinjem u sebi drugaricu što ga je dovela u moj život, pa nestala, proklinjem sebe što sam ga volela, što sam tog petka obukla belu haljinu i uputila se u opštinu i postala zakonski njegova. Proklinjem sebe, proklinjem njega i ovaj moj bedni život koji sada živim.

Primetio je da sam ušla u sobu, u prostoriju gde smo se prvi put zajedno sa osmehom uselili, sobu u kojoj je bio samo stari dušek na kom sam to veče možda prvi i poslednji put bezbrižno zaspala. Ali ni ta jedna jedina stvar koju smo imali u stanu mi nije smetala, jer bili smo srećni, ili možda i nismo?! Primetivši na prozoru sobe moju pogrbljenu siluetu, lice puno ožiljaka i obrise nekadašnje lepote, još jače zaplaka. Nasmejah se tako slatko i glasno da čak i on promeni boju na svom već crvenom uplakanom licu. Preblede. Poče mi prilaziti polako, nesigurno, kao što lovac prilazi srni u lovu kada hoće da dobije njenu naklonost. Ali on ne zna da je tu uplašenu srnu odavno pripitomio, i ubio. Približivši mi se, pogleda me i opet zaplaka. Vidim sebe u njegovim očima, vidim rascepljenu usnu, nevešto ušivenu, vidim ožiljak kraj desnog oka, vidim ono što mesecima izbegavam da pogledam u ogledalu, i po prvi put suočena sa grubom realnošću vidim onu praznu ljušturu koja je ostala od mene.

„Kako si?“, meko izgovori svoje prve reči vapeći da započne razgovor.
Na ove njegove reči povukoh se jedan korak unazad.
„Odlično, mogu ti reći, nikad bolje i nikad srećnija“. Ni sama nisam poverovala u ove moje izgovorene reči za koje je i on znao da su laž.
U ruci drži poklon, knjigu rekla bih. Vide da moj pogled pade na njegovu ruku i on pruži papirnu kesu. Uzeh je, ali nespretno, možda i malo namerno, ispustih je, da bio on ponizno pao na kolena ispred mene. Kleknuo je, kao što je to učinio i pre tačno dve godine u jednom poznatom novosadskom restoranu. Podiže kesu i pruži je meni u ruku, dodirivajući me. Pristojno se zahvalih i pitah ga kako je ušao u stan.
„Poznavajući te pretpostavio sam da nisi promenila bravu.“
Pomislih u sebi – „Kako sam mogla to da zaboravim? Ma zašto je uopšte zadržao jebeni ključ? Spalila sam sve uspomene na njega, a nisam promenila bravu?“
„Nisam imala vremena“, rekoh kao da to nije ono što sam sad želela da sam prvo po njegovom odlasku uradila.
„Znaš, žao mi je“, rekao je ponovo i niz obraze mu potekoše suze.
„Čega ti je žao, pa zaboga nisi ti kriv što je tvoja ruka sama bola moje telo dok nisam izgubila svest.“
„Izvini, promenio sam se, shvatio sam šta sam učinio, uvideo sam svoje greške“
„Znaš, nikad ti nisam rekla, bila je devojčica.“

Pogledao me je još jednom u oči, i ponizno spuštajući glavu zajeca, i brzim korakom izleti iz sobe.
Vrata se zatvoriše za njim i ja ostah sama u prostoriji. Uzimam veliko ogledalo iza ormara i kačim na zid. Ponovo se suočivši sa istinom setih reči moje mame „ Sve što prećutiš jednom će ti se kotrljati niz obraze.“ Kako sam mogla da budem glupa, zašto nisam otišla onog trena kada je počeo sa uvredama, kada je prvi put povisio glas, povikao na mene, podigao ruku i ošamario me? Zašto sam dozvolila da budem kao one žene koje ne mogu da odu od svog dželata, jer ga vole. Prvi put sam se osećala krivom, tražeći opravdanje u njegovom poslu, obavezama. Drugi put sam mu prišla i tražila da mi oprosti ako sam negde pogrešila. A treći sam se već počela pitati da li je uopšte do mene. Posle osmog puta sam prestala i da brojim… Često sam, dok je on bezbrižno spavao u sobi, nemo posmatrala jednu tačku na zidu i analizirala našu vezu. Pitala sam se ko je reditelj ove drame, kako smo došli do obrta, u kom trenutku je ljubav prestala da postoji. Da sam se samo na toj četvrtoj fazi okrenula i otišla ne bi ni došlo do ovakvog raspleta.

Kao i prethodna dva meseca, zaspala sam sa malim belim džemperčićem, kojeg sam dobila od mame onog dana kada sam saznala da ću postati majka.

Prošlo je 10 godina od našeg poslednjeg susreta u stanu. On se odselio u Beograd. Oženio se, osnovao porodicu. Videla sam ga jednom u Knez Mihajlovoj kako doziva kćerku imenom koje je trebala da dobije moja mala princeza. Sara se nije ni rodila, a i ja se u potpunosti nisam nikad oporavila. Nekad, noću, još uvek , dok počinje da me hvata san, kroz maglu čujem doktora: „Izgubili smo otkucaje srca“. Sa gubitkom jedne krivudave linije na monitoru bolničkog aparata, nestala je i moja želja za životom u bolničkoj sobi narednog dana kad sam se probudila sa nadom da je tih pet godina mog života bio samo san.

Milan Vukov: ANA LO ("(uz)Nemir(e)ni gitarista")

Nakon 8 godina, Maksim se vraća u svoje selo. Tipično banatsko selo, gde su nekad živele Švabe, zajedno sa starosedeocima, Lalama, od kojih i on sam vuče korene. Kuće su prizemne, okrečene u svetle boje, cokla i fasada oko prozora, je za par nijansi tamnija a neizostavno ispred kuća je drvena klupa na kojoj sede starci i komentarišu svakoga ko bi prošao. Njihov hobi nije ni Maksima zaobišao. „Koji je ovaj?“; „Čiji je?“, škrgutavi zvuci su hukali za njim, dok je ogrnut crnim mantilom prolazio pored začuđenih žitelja koje je pozdravljao klimajući glavom i skidajući crnu beretku. Napokon su pogodili prolaznikov identitet, „aaaa, to je kovačev sin, što su ga oterali od kuće kad se udžok’o, ukrao polovicu očeve plate i autobus i zajedno sa onim drocama vozao po varoši dok se nije zakucao u banderu kod krsta“. Stigavši pred svoju kuću, osetio je kako mu se niz leđa sliva znoj, otkucaje srca je u grlu osetio, uši su se za tren ispunile zvukom lokomotive koja je pred stanicom. Prolazak kroz kapiju je pozdravio Bobi, koji je tek bio odvojen od kuje kad je Maksim imao burno veče. Roditelji su sedeli na hoklicama i jeli štrudlu s makom, kad se Bobi oglasio. Bobijev lavež je zanemeo u njihovim ušima kad su ugledali ko miluje njihovog čuvara. Postiđeno je prilazio roditeljima koji su poput kipova stojali, stao je i on na par metara od njih, majka mu se bacila u zagrljaj i usnama prekrivenim vanilin šećerom izljubila lice. Otac ga je gordo gledao al ubrzo mu brada zadrhta, kroz stisnute zube ga je pozdravio a potom ušao u kuću. Kroz nekoliko dana, oni su se upoznali, jer su se izgubili u tih nekoliko godina njegovog odsustva. Tinejdžerska avantura je zaboravljena, kao i teške reči koje su tad bljesnule i razderale njihov odnos. Maksim je pripovedao svoje doživljaje kroz koje je prolazio, poslove kojima se bavio da bi preživeo i gde je sve živeo. Nekoliko meseci je živeo kod ujaka, njemu je pomagao u radionici za izradu nameštaja, dok je završavao medicinsku školu. U slobodno vreme je svirao gitaru, okušao se u nekoliko rok bendova sa kojima je stekao lokalnu slavu. Voleo je u periodu odmora od škole, šegrtarstva i tezgarenja da pročita neko „dobro“ štivo. Pored lektira iz srednjoškolskog izbora, niz pročitanih knjiga se znatno proširio, od avanturističkih, preko istorijskih do krimi žanra se prostiralo njegovo interesovanje. Pošto je stekao diplomu med. šk. Zajedno sa par drugara je zapalio u Lajpcig, gde je obavljao posao med. tehničara. Nakon par meseci rada u bolnici, dao je otkaz jer mu je preselo da timari polužive ljude. Oprobao se na nemačkoj estradnoj sceni. Što je daleko od komercijalnog posla bilo, jer je od tih angažmana uspeo da skrpi ono najnužnije. Vreme je provodio sa ljudima margine, govorio bi: “ništa mi više nije važno, našao sam dobar bend, ja bih samo da sviram, da se otkačim I to je sve”, bio je srećan. Preko dana bi šljakao na ulici, svirao je gitaru po trgovima, prijateljice sa kojima se dopunjavao noću su preko dana bile plesna grupa koja je pratila njegove tonove. Smirajem sunca bi odšetali na mesta ispunjena ruljom njihovog soja I ako ne bi zbog drvene platforme bio viši tridesetak centimetara, stapao bi se sa ruljom. Nakon nekoliko godina provedenih takvim život, vraća se kući jer takav život od danas do sutra, više nema smisla I želeo je uraditi nešto više, za početak, da poseti svoje. Nije se skoro ništa promenilo od njegovog odlaska. Majka mu reče da je komšinica koju je čuvao dok je mala bila, izrasla u lepu devojku ali da je đavo ušao u nju, kako je ona čula u selu. Navodno je svako veče sa drugim muškarcem, oblači se raskalašno, koristi razne opijate I nosa knjige. Sutradan joj odlazi u posetu, zatiče je kako se njiše u ležaljci, čitajući “Gospođu Bovari”. U prvi mah ga nije prepoznala a nakon prepoznavanja, baci mu se u zagrljaj, iz usta joj je izbijao miris domaćeg pelinkovca a njene akvarel oči su se caklile. Pružila mu je zelenu flašu bez etikete u kojoj se talasala smeđa 4 prsta iznad dna tečnost. Iznad zglobova šake su linije koje poprečno seku ruku svetlije nego koža što joj je. Htela je svojom pričom o avanturama koje proživljava da nadmaši njegovu ili pak da pokaže da su na istoj talasnoj ravni. “Mama je bila u pravu”, pomislio je u sebi ali je znao da nema tu nikakvog đavola, već da je zaslepljena, odnosno otrovana lektirom, kako bi se u literaturi navodilo za ljude koji su pod uticajem književnih junaka. Uporno je govorila da je nezadovoljna, kako je ništa ne ispunjava, okolina da je guši I ne razume, dok je to govorila povremeno bi gricnula usnu a u jednom momentu je bretelu sa ramena spustila. “Suptilan” poziv je Maksim registrovao ali ga je odbacio jer je u svakom pogledu na nju video devojčicu sa konjskim repom kako nosa žabu I grohotno se smeje. Otišao je kući, legao na svoj dečački krevet, gledao u plafon. Mislio je o njoj, kako je mala Ana dospela u taj svet, pred očima mu se odigravao film za odrasle u kome je ona bila glavni akter. Vrtelo mu se u glavi, u grlu je imao knedlu, povraćalo mu se. Celo popodne je prespavao, probudio se u sumrak, znoj ga je probio a mučnina je nestala. Sve češće je posećivao svoju štićenicu iz mladosti želeći da je izbavi iz tog otrovnog vrtloga. Shvatio je da se ona nalazi u žačaranom krugu želje, gde neprestano traži nešto, dosegnući to što želi, njeno zadovoljstvo bi samo na tren bilo a želja bi se nastavila, želja za čim, nije znao a još gore, nije znala ni ona. Jedino što je sa sigurnošću znao je da mora biti njen Vergilije I mora je izbaviti iz “drugog kruga”. Kao I proteklih dana, napravio je bokal limunade, uzeo staru gitaru I krenuo. Na izlasku iz dvorišta majka ga upitala smejući se: “I danas isteruješ đavola?” on se nasmejao I zaputio prema Aninoj kući. Ljuljaška je bila prazna, u pepeljari je stajao opušak prilepljen za valjak pepela, misleći da je otišla u wc, seo je u ljuljašku i udario F mol. Nije mu se svideo zvuk koji je ispustila “Stara Sindi” I okretao je čivije dok nije pukla G žica. “Dovraga”, izlete iz njega, u tom trenu kao da se osvesti, bilo mu je sumnjivo što njegova novopečena drugarica nije došla. Otvorivši vrata od kuhinje, video je gromadu mesa, prekrivenu gustim, ulepljene znojem čekinjama koja se ritmično poput klatna pomera. “Sad će Anči”, namignuvši mu, odgovori gromada mesa. Niz njeno lice koje je bilo prilepljeno za sto, prošarano nitima smeđim su se slivale suze iz crvenih ociju, suze su razvodnjavale crvenu tečnost koja se slivala niz desnu ivicu njenih usana I nozdrva, gledala ga je uplašeno a pre svega postiđeno. Maksim je osetio svaku arteriju u svom telu kako pulsira, disanje se ubrzalo, telo je počelo da drhti, ispuštao je piskave zvuke kroz zatvorena usta, oči su se natopile, zažmurio je, telo se treslo, kao da je pod elektrošokom, urliknuo je. Žile na vratu I ruci koja je obrazovala pesnicu su nabrekle. Ana u tom trenutku dohvati čekić za meso I munjevito se okrene, oštrim zamahom udari gromadu mesa u levu slepoočnicu. Potekla je gusta, tamna krv iz njegove arkade, on kao da nije bio svestan šta se dešava, gledao je prozirno u nju. Nakon ponovljenog udarca se strovalio. Cvileći, zadavala mu je udarce po celom licu. Maksim, zaprepašćen situacijom u kojoj se nalazi, pritrči I uhvati Anu za potpazušnu jamu. Primetivši da je vuče od svog plena, uhvatila se za njegov vrat, zarivši nokte duboko. Kapljice su ih zapljuskivale dok je lice Aninog očuha nestajalo. Zagrlio ju je, ona se smirivala, odvojio ju je od gromade mesa koja je ležala na patosu I krenuli su prema ljuljašci. Sela je na ljuljašku a Maksim joj je sipao limunadu, seo je pored nje, popio par gutljaja zelenkaste tekućine koju su pokušavale zamutiti kapljice koje su se slivale sa njegovih obraza I nosa ali su samo iščezavale u zelenilu. Uzeo je gitaru u naručje. U melodiji “I want to break free” se čuo nedostatak G žice.

Jovana Marković: TAJ ČAROBNI SVET MAŠTE... ("Ko sam ja?")

Teško mi je kada pada kiša . Budi u meni neko tužno osećanje. Posmatram kapljice kiše koje se slivaju niz prozor. Izgledaju tako suludo, kao da su u sred trke, bore se i guraju koja će pre da stigne do cilja. Na ulici nema nikog, tek poneka žena sa kišobranom koja žuri kući-verovatno je čeka spremanje zimnice ili kuvanje džema. Prođe i po koji zaljubljeni par, dele jedan kišobran i šetaju polako, uživajući u romantici kišne večeri. Gotova mi je kafa, vreme je da sednem i pišem priču o sebi. Volim da pišem, u priči možeš da budeš bilo ko,bilo gde, da radiš bilo šta. Razmišljam kako da predstavim sebe. Mogu biti hrabra žrtva nasilja koja je uspela da pobegne od svog napadača koji je silovao i ubijao hiljade žena pre nje i sada je tu da pomaže ostalim žrtvama nasilja- nešto kao narodni heroj.. Ne,ipak previše. Mozda da napišem priču o sigurnoj i veoma lepoj mladoj ženskoj osobi. Ona je samouverena,ambiciozna i zna šta želi od života. Nikada nije maštala o kući na sprat sa velikim dvorištom,bazenom,troje dece i savršenim mužem, naravno tu je i pas. Ona bi bila domaćica koja bi u slobodno vreme ćaskala sa ženama iz komšiluka,uglavnom bi ispijale kafe i tračarile ko je koga prevario i ko je koga dovezao kući. Ali, ova žena(iz moje priče) nije takva. Ona ima san,želi da leti, da sruši sve prepreke koje se nalaze pred njom.Želi da ode negde daleko, želi da se ostvari u poslovnom smislu, da uživa na dalekim peščanim plažama, ispija najukusnije koktele, nosi najskuplju garderobu, vozi najbolja kola. Ipak ne… Razmišljam o fantastici. Možda bi ona mogla da bude veštica, da ide u veštičiju školu, uči vradžbine, kletve i bori se protiv vukodlaka. Ili da napišem neku kriminalističku priču, ona radi za CIU, uspešna je, sposobna. Bori se protiv kriminala, istražuje ubistva.. Ne, za to bi trebalo vremena, a ja ga nemam. Kao i uvek, nikad ništa ne počnem na vreme. A vreme je novac, bogati su ljudi koji idu u korak sa vremenom. Meni teče poput zrna peska u peščanom satu, curi… Gledam temu: JA. Kada bih mogla da biram koja ću kategorija biti, izabrala bih estetiku. Kada bih istu tu estetiku mogla da prevučem preko zemlje Srbije, bila bi to brdsko-planinska Amerika sa elementima srpske tradicije. Suština je zadržati integritet i dodati malo napretka. Kada bih mogla da biram koja ću disciplina biti, bila bih sportska. Kada bih birala između doba dana, bila bih noć. Kada bih bila dim, svakako to ne bi bio dim iz cigarete, vec dim iz odžaka stare srpske kuće. Tu je moje ognjište, a dim u daleki svet može daleko da poleti. Kada bih mogla da budem godišnje doba, bila bih leto. Kada bi neko izabrao mene-izabrao bi i sve moje izbore,moje discipline,kategorije, principe,ciljeve… Dobio bi malu devojčicu,ali ambicioznu koja se s vremena na vreme vine u nebesa poput dima iz odžaka neke stare kuće koji grgoće njene duhovne arije u daleki, daleki svet.

Немања Голић: КИНООПЕРАТЕР У БИОСКОПУ ЗА ОДРАСЛЕ ("Збуњена карма")

Био сам у кафани. Нисам ништа наручио, а добио сам још мање. Све учесталија појава. Мислим да други гости не воле тмурне људе за суседним столом. Можда зато. Конобарица ми се свидела. Чини ми се да је лепа. И да није – не мари! Оставио сам јој много већу напојницу него што сам имао новца. Стално то радим, не знам зашто.

Викендом, пројекције нису посећене. Људи више не воле уметност. Само је, неких, шездесетак девојака покушало да уђе, али нису имале карте. Продавачица карата им није дала да уђу у салу и поред моје молбе да их пусти. Пројекција је отказана.

Када сам дошао кући, напио сам се. Увек се напијем. Волим то. Крчаг неисцрп, поклон од оца, увек сарађује. Нестало ми је дувана. Заспао сам касно, тешким сном у којем је падала киша. Немам никакву емоцију према киши. Кад сам се пробудио, прогутао сам запаљен мач. Уз кафу.

Срео сам конобарицу, мада сам хтео да избегнем тај сусрет. Драго ми је што сам је срео. Позвао сам је на колаче. Мрзим то. Изгледало ми је као да јој је драго због тог позива, али није ту, па ћу морати мало да сачекам. Нисам имао времена да чекам, морао сам на посао.

У биоскопу су ми рекли да више нећу добијати плату. Није важно. Продате су чак двадесет и четири карте за пројекцију у 23:55. Диван филм о двоје заљубљених, младих, људи са севера. Изненадио сам се када сам у сали видео конобарицу. Мислио сам да она не гледа филмове које ја пуштам. Дошла је са неким момком и љубили су се. Мора да ју је он позвао на колаче пре мене. Мрзим то. Није ни битно.

Када сам дошао кући, напио сам се. Увек се напијем. Волим то. Нисам ишао у кафану, па сам имао довољно пара за дуван. Заспао сам раније. Кад сам се пробудио у руци ми је био, напуњен, пиштољ. Прострелна би изгледала ружно, људима ми било непријатно. Не бих волео да тај дан икоме буде непријатно! Чврсто сам стиснуо цев зубима и повукао ороз. Одлична одлука.

Aleksa Nikolić: RAZGOVOR SA MIROM ("Neiscrpni podražavalac")

Utvarnom amalgamu jedne večeri
u životu Voje Soldatovića i mojih literarnih
opsesija. Ili, davnim jezikom mastila –
Vojinim anegdotama kao plemiću, i mojoj
uobrazilji kao spokojnom štićeniku.

Proba je završena. Objašnjavam Voji da imam neke nove ideje koje možemo da sprovedemo na sceni. Njemu se, jasno mi je, ne ide kući. Vodim te na pivo – potvrđuje Voja moju misao, navlačeći na vratima gimnazije teški sivi kaput od tvida koji ga je svojom oštrom kragnom i ravnim ivicama činio kompaktnijom pojavom. Daničićeva ulica bila je, kako to dolikuje u jesen, posuta prljavom žutom kaldrmom. Kese zaostale posle pijačnog dana vrzmale su se po hazduhu kao mahnite. Seli smo tamo gde je on znan. Unutra se duvanski dim baškari u toploti, a konobarica-gazdarica (u daljem tekstu Kongaz) drži tri pijana gosta na oku. Suvereno, kako dolikuje njenoj građi. Sedi između šanka i stola, levi lakat na stolu, cigarom u desnoj šaci luta po šanku, koji je sad viši od nje, da pronađe pepeljaru naslepo. Vidi Voju – usklikne ona, kao kapetan do kog se dokotrljalo bure ruma. Ja kao vrabac. Sednem gde treba, naručim što i Voja. Gost se susretljvo Kongazu ponudi da nas posluži, a ona mu kaže da sedne – ona će. Odgurne se polako jednom rukom od astala, pa zastane da bi drugom ugušila filter cigarete u moru pepela na šanku. Krene iza šanka i prozbori – Vojo, vid’la sam te u nekoj knjigi! Ajde? Mora da sam miran na papiru? – kaže Voja razvlačeći osmeh i kolačeći desno, oko kog je dioptrijsko staklo još više uveličavalo. Kongaz uzme hladnu pivsku flašu koju je nosila u drugoj ruci, pa je, s leđa, prisloni Voji na vrat smešeći se kao dete za malu pakost- miran si, Vojkane, miran si! Voja đipi. On ledeni gutljaj, ja ledeni gutljaj.

Daj da vidim tu knjigu – kaže on, a ona, gotovo ne konstatujući šta joj je rekao, odgovori – jao, što imam sira, k’o da si ga ti naručio. Oćeš da nasečem? Napući usta. Znam da voliš kad je slankast – kaže ona i zanjiše čelom levo-desno kao nestašnom detetu. Voja gut, ja gut. Stiže sir naseckan debelo kao da je krompir za musaku, stavljen na tanjir, a tanjir na spominjanu knjigu. Gladan, nabodem odmah viljuškom sir. Krenuo sam da žvaćem sa entuzijazmom, a zarvšio kao preživar. Usta mi se skupljaju, kao da mi neko zašiva gornju s donjom usnom. U vražiju mater, kako je slan! Jezik se ukrutio. Kao da je od gline, pa se prepržio u pećnici. Raspašće se u paramparčad. U vražiju mater, kako je slan! Hoću da pipnem vrškom jezika zube, a on dalek i pokretan kao vrh Kilimandžara. Ništa ne osećam. Nisu mi valjda otpali zubi? U vražiju mater, kako je slan! Ljulja mi se u glavi. Proderem se neprimereno daljini sagovornika i glasnoći radija – idem ja u WC. Voja me pogleda ispod oka, i ko zna šta misleći u sebi, kaže – zamezi malo. To je moja zapovest. Zagrizem. Osećam da mi se obrazi usukali i dodiruju se u ustima. Gotov sam! Vode! Vode! – odzvanja mi u glavi. Čini mi se da Kongaz tone dupetom u svoju stolicu. Ne čujem više Voju. U vražiju mater, kako je slan! So oslobođena iz sažvakanog sira ide kroz organizam i naizmenično srče jedno H, pa dva O, i viče HOOHOOHOO! Ljulja mi se potiljak. Palcem prelazim preko kapljica sa spoljne strane pivske flaše. Kad mi se rastopi na palcu, osećam se kao mučenik za veru za koga je stigao blagoslov. Flaša mi deluje sve dalje i dalje, pokušavam nogom da se malo odgurnem, prodrmam. Srušim se unazad. Vrlo dramatično. Video sam samo kako se duvanski dim taloži na plafonu, ne izlazi kroz vrata u nedra mlade i blage oktobarske noći, već se polako spušta da me pokrije za laku noć. Celovečernji plućni dar svih gostiju, samo za najmlađeg.

*

Vojo, jesi stavio malom pelene – reče mi Mira – pa, nije popio ni pola flaše. Ne boj se ti – odgovaram joj – on to vežba treći čin poslednje scene gde krčmarica otruje svog omiljenog gosta. Pogledam oko sebe, dva presušena klipa kukuruza gledaju sa nevericom. Vidim, valja rasteretiti situaciju – šta se plašite, žilava je mladost! Možda mu prepukne film, pa zaboravi šta je hteo da mi melje za predstavu. Oni ne menjaju boju lica. Koji vam je moj, mislim ja, pa se oglasim – šta, nedostaje vam? Evo, od sad ću ja da budem on! Mira zna da mi je empatija profesionalni poziv. Ona mi otpozdravi dvama velikim – da, i malim kezom nerazumevanja. Nedostajao mi je ovaj identitetski rusvaj! U svakom slučaju, bolje to nego da vijamo muve s pecaljkama, iako Mira uživa u tome. Može još jedno – imitiram mladićki glas ovog koji se rasprostro pored mene. Još jedno… jedno… jedno… uloga klizi. E da vidimo knjigu – uskliknem da razbijem dosadan razgovor koji vode dva, sada još suvlja, klipa. Inače, Miro, počeo sam da pišem skoro – kažem već dobro saživljen sa ulogom, dok su oni na to zaboravili. Šta ti je čoveče, sedi s mirom, u penziji si, šta će ti da opet radiš – kaže ona. Ne brini, uživam u tom mučenju – zaplitanju i ispravljanju bez kraja – kao što sad zaplićem jezikom – odgovorim joj. Dobro, zaplitanje će da ti se odmrsi sutra ujutru, za to ne brinem – izduvavajući dim kaže Mira. Latim se knjige – vidiš, mora od nečeg da se počne. Dobro, Monografija o novosadskim stvaraocima u proteklih pola veka – objašnjavam joj listajući – nije baš idealna za to, ali… Ne znam koji bih zaključak izveo, pa posegnem za gutljajem, da ne završim u bizarnosti. Pa ja ovde nikog ne znam – govorim Miri igrajući ulogu – jedino Voju, samo, njega znam kao matorog, a ne ovako mladog. Asocijacije mi vrve – poprimio sam mladalačku svest. Vidi ga – podižem stranicu prema njenim očima – isti Serđo Mendez sa one ploče Brasil. Otpevušim joj malo iz Agua de beber. Mira već polako gubi konce, i zabrinutije se smeška.

Listam dalje. Hm, gle ovog, pljunuti Borhes! Daj hemijsku da mu docrtam konja i oružje. Znaš ti da je on trvdio da ne moraš da ideš u rat da bi ga doživeo i opisao, već da možeš samo da čitaš o ratu pa da opet o njemu dobro pišeš. Zato ćemo da mu docrtamo i kapu s praporcima. Ali, biće mi posle žao. Ne zamera se čoveku za jedan promašaj. Uostalom, ko se na njega nije ugledao, možda ću i ja jednog dana. Tako da, Miro, jezik za zube. Ako te neko jednog dana pita šta sam ja mislio o Borhesu, ti se pravi luda, kao ne znaš ko je. Evo, neka mu je sa srećom – pozdravim ga crtajući kopite, pa okrenem stranicu.

O-ho! Vidi ovu njušku, isti Montenj. Sad ćemo da ga ugušimo sa onim renesansnim belim okovratnikom, to će biti dovoljno. E da, znaš, nikad ti to nisam rekao, mislim da si patetična. Treba da ti donesem da prelistaš Montenja, da te prevaspita. Ona mi se nasmeje i zapreti – e, nemoj da jedeš govna! Ajde, možemo i da se trampimo za ovu knjigu. Taj ti priča o onom crvu nad crvima, koji će da nas dokusuri, a ravnodušan, vedar i miran; shvatio još koliko je mali pod nebom, pa je zato i ironičan. Pogledam gore u dimni oblak – ali dobro, Mirka, moje se nebo spustilo i smutilo, nemam čist pogled pa sam i sam često patetičan, preležaću i to, imam čitav kraj karijere za tako nešto.

Mira ne može baš da razabere čemu moja poredbena serija.Vidim krajičkom oka da trese cigaretu na patos, ne zanima je šta brbljam, ali se brine za mene. Dobro, nema ih puno koji ovo ne bi proglasili za brbljanje

Uh! Evo nam i Dživa Gunduića. Isti! Deder jednu kovdžavu pravničku peričetinu, i da malo zaoblimo lice. Ova masna hemijska je za to dušu dala. Dižem stranicu da moja muza pored šanka pogleda i odjednom počnem da joj deklamujem – na hipu se brijeme vrti/ jedan hip je sve do smrti. Ona istrepće, davno je odlutala, ali ja nastavim – veruj mi kad bi danas tako pisao, pojeli bi me. Rekli bi da o Božiću farbam i muda. Anahron si! U najboljem slučaju, reakcionarni tradicionalsita. U kom ti veku živiš! Podleći ću im, ali kaži mi, šta fali da neko bude zaljubljenik u grandioznan i visok stil? Je li, Miročka? – tepam joj da je namamim u razgovor. Ona zuri u mene, i posle par sekundi popije njen gusti sok. Klipovi se sasušili od dosade. Anahron si! – već vičem – Nisi odraz stvarnosti! Trnovit put, Miročka moja, trnovit.

Ne marim više, što me Mira odavno ne prati, i kažem joj – evo, napravio sam ti prvu palimpsestnu knjigu na svetu gde je tekst koji se vidi vredniji od onog koji je ispod. Bacim pogled na nju, ona zaspala. Cigara joj dogoreva u ruci. Pepeo stoji kao u poslednjem krugu omiljene igre pušača početnika – pičkinom dimu. Da ja uprtim ovog davno zaspalog, isporučim ga gde treba, pa lepo kući. Dosta je bilo malog noćnog pozorišta i role uživljavanja u tuđ ukus.

Voja, kad je skinuo moje pijanstvo sa tereta, otišao je kući, legao da spava, blaženo spustivši glavu na njegova voljena Eskrijelova sabrana dela. Nemam ja ništa s tim. Njegov stvaralački ritual. Počeo je da hrče i sanja, kao i ja, nekoliko blokova dalje. Te smo se noći opet sreli u tuzlanskom rudniku soli, obojica vapeći za jednom kapi vode. On je, stari vuk, prvi našao izlaz (probudivši se i odgegavši se do kuhinjske slavine), a ja sam ostao sam i našao u tuzlanskom rudniku soli, kao u Altamiri, grafit gde je potpisani Gete parafrazirao sam sebe – bez zrna soli, sva hrana bila bi bezukusna, kao književnost bez zrna ironije. Kad sam se probudio, da ima pravog puta, rekao bih sebi da sam sa njega skrenuo, ali ga nema, pa sam nastavio da se pitam kad je Gete mogao doći u Tuzlu. Možda za vreme NOB-a? Kako to zvuči? Napravićemo s tektsom šta god hoćemo!

Na sutrašnjoj probi dramske sekcije Voja mi je pričao kako mu se činilo da se, prelistavajući sinoćnju knjigu, vratio u svoju mladost kada je, kako kaže, tresao Kumovu slamu stvaralačkog beskrajnog neba i napuštao svoj grad da ljudi ne misle da je uspeo kao tatin sin, već kao trudbenik i entuzijasta. Povezao mi je pričom sve niti prošle večeri. Ništa od toga nije bila istina, ali je sve bilo tačno, kao u književnosti.

Nataša Tanasić: KAD, PONEKAD, MAGIČNA ZIMA PRAVI BOMBONE

Zatvorenih očiju, nepomičnog lica, nalik na lutku od porcelana, osećala je na koži odbleske velikih neonskih reklama sa bulevara, zamišljala ih je kao pipke opakih velikih hobotnica koji se provlače kroz svaki ugao grada, uvek tražeći nju i uvek pokušavajući da otkinu komadić njene misli, njenog mira, njenog bića uopšte. Znala je da oni i sada čine da grad na trenutke ugleda njeno lice, ali to nije bilo važno, jer ona više nije videla zastrašujuće lice grada. Pronašla je svoj komadić mraka, svoj fokus, od najsigurnijeg mesta na svetu deli je samo bršljanom obrastao vlažan zid. I sve je mirovalo, osim njenih ruku koje su užurbano pretraživale sadržinu džepova. Sledeći zloćudni neonski blesak iskoristila je kako bi pronašla bravu i ubacila ključ. Jedno „klik“ i masivna vrata su zaškripala povlačeći se pred njom, a iznad njih se zaljuljala drvena tabla sa izbledelim, već skoro nedvidljivim natpisom „LAŽ I MIMIKRIJA“.

Dugo nije dolazila. Još uvek ne želi paliti svetlo. Mrak zgusnut i lepljiv toliko da je skoro mogla da oseti kako joj pritiska ramena, i otežava svaki njen pokret. Mrak zgusnut i lepljiv kao nešto… Nešto poznato, nešto njeno, nešto slatko. Prelazila je rukama preko nameštaja kidajući niti paučine. Raspoznavala je oblike, teksturu, upijala prostor vrhovima prstiju. Misao, do nedavno savijena i skučena, počela je da se odmotava: „Zovem se Taikatalvi, živim u vremenu i nosim svoj prostor sa sobom. Pre sto godina ovde sam pravila bombone, danas sam ovde, i iako ću za par sati odavde pobeći, zasigurno ću se nekad u budućnosti ponovo vratiti…“ Liznula je prst i kroz smeh dodala: „ Mmm med! Uvek je dobro dodati malo meda!“

U sledećem trenutku pred njenim očima iskrsla je neobično mala soba sa neobično mnogo svetiljki. Bilo ih je na stotine, najrazličitijih oblika, najrazličitijih boja i intenziteta svetlosti… Pa kako su sve stale tu? I kako je ostalo prostora za bilo šta drugo? Samo ona je znala odgovor. Taikatalvi je volela red, harmoniju, ravnotežu, sklad. Volela je da slaže stvari, a posebno je volela da slaže svetiljke. One su joj bile neophodne da bi posmatrala kako se prelama svetlost kroz njene bombone. Verovala je da sve što živi ima tu iskru svetlosti u sebi: da li je to neki svitac; da li smo, svako sa sobom, poneli komadić zvezde sa koje smo došli; da li je to ono što nazivaju dušom; ili možda samo kap meda, jer onaj ko nas je stvarao mora da je pomislio kako je uvek dobro dodati malo meda… Odakle god ta svetlost dolazila, uravo ona nam je davala lice, pokret, misao, glas. Da bi oživela svoje bombone, Taikatalvi im je morala dati svetlost. I davala im je svetlost u izobilju.

I sada je, posmatrajući ovu sobu, mogla da oseti istu teskobu koju je osećala svaki put kada bi počela da pravi neku od svojih bombona. Napraviti bombonu, ništa lakše, rekao bi neko. Ali za nju je to bio mučan proces koji ju je istovremeno privlačio i odbijao. Želela je da svaka njena bombona ima savršen ukus, savršen oblik, da svaka bude mali paketić hedonizma. I da svaka bude drugačija. Osećala se smrvljeno između ideja koje su divljale, i mogućnosti koje su je ograničavale. Isprobavala je nove recpete, najrazličitije kombinacije. Sklapala je oprugice, krugove i šrafove, nervoznim i nespretnim prstima, užurbano, u strahu da će joj taj jedini ispravni, jedini mogući redosled skliznuti sa mape misli i izgubiti se pre nego što uspe da ga materijalizuje. Ipak, u većini slučajeva, njene bombone su bile cele od kristala soli. Da li je to bio problem? Za nju, ne. Da li je neko želeo da jede takve bombone? Pa, verovatno, isto tako ne. Mogla je da se seti, kroz celu nepreglednu večnost pravljenja bombona, nekoliko vernih konzumenata. Mogli su se izbrojati na prste jedne ruke (i kad se izuzme onaj jedan prst umočen u med). E, to su bili silni mazohisti! Često je zamišljala kome bi poklonila bombonu, i to ju je motivisalo da radi na njoj, da joj da najbolju moguću formu i sadržinu. Na kraju bi uvek odustajala, jer bi bombona vremenom prerasla svog potencijalnog konzumenta, pa bi joj se on, u odnosu na vreme, pažnju i trud koji je uložila za bombonu učinio ništavnim. I provodila je sate gledajući je, analizirajući sa svih strana, vodeći dijalog sa svetlošću koja se kroz nju prelama. To je bilo dobro. Bilo je nadoknada za sve sate mučenja koji su iza nje. Ponekad bi se zaljubila u svoje bombone.

Pustila je da joj kaput sklizne sa ramena, šutnula ga u ugao, i zavrnula rukave. Dugo nije dolazila, poželela je da se okuša još jednom. Šaputala je: „Zovem se Taikatalvi – magična zima, ledena zima, okivam i stežem, ubijam nežno. Imam svoje zidove i svoj mrak. I anahrona sam. Ne živim u vremenu, nego u prostoru, a svoje vreme uvek nosim sa sobom. Pravim bombone od kristala soli, gorke, kisele i ljute, ali među ovim zidovima nema boljih bombona od mojih! I naravno med, uvek je dobro dodati malo meda na kraju. A jednom će me pitati u neverici kako sam ga zavela, pitaće me sigurno, znam… A ja ću reći – bombonom u ruci! „

Jovan Ružičić: POČETAK TREŠ ROMANA ("E moj Bobane")

Tog hladnog, sivog, mokrog oktobarskog jutra došao sam na posao bez volje za životom u nadi da će dan proteći mirno dok sat ne otkuca 16 časova. Naravno, unverzum se pobrinuo za to da mi maksimalno oteža egzistenciju i budno stanje u kome me nakon 26 sati drže još samo kafa i limenke “red bula”.

Novo ubistvo i neki šaljivdžija je odlučio da ga rasvetlim upravo ja – istražilac koji je jedva nedelju dana na dužnosti i samo za mrvu udaljen od papirologije i pisanja kazni za prekoračenje brzine i obilazak na punoj liniji.

-Pozovi muža u stanicu i nađi se sa svedokom na ovoj adresi.

-U redu, samo molim Vas nemojte da mi dodeljujete partnere, pratnje i slično, znate da nisam efikasan kada mi, dok vozim, neko priča o krečenju kuće ili kako ga večno gasi taj jedan klub koji ne zna zašto uopšte više stavlja na tiket.

-Naravno, mozak te je na kraju krajeva i dovelo dovde, sigurno ne to što deluješ opasno.

Obojica smo se nasmejali na ovu opasku koja je tačna isto koliko i ironična. Dakle, ispitaću muža koji živi u MORA DA SE ŠALIŠ DA ĆU DOVDE DA VOZIM?! Hajde saberi se, kada si one zime radio kao saobraćajac u gradu koji se parališe nakon što na njega padnu tri kapi kiše uživao si? Naravno da ne, to je tek bio pakao. Nesposobni ljudi za volanom i van njega sa haotičnim kretanjem poput kakvih insekata. Tačno, to je pakao, vožnja u prigradsko vikend naselje kraj reke je prelepa jedna stvar. Dobro, možda malo manje prelepa kada je hadno a ti nenaspavan ali ovo je u datom trenutku prosto tvoj maksimum autosugestije.

***

Muž je odmah otvorio vrata i nakon što sam se predstavio i objasnio mu zašto sam tu, shvatio sam da je vidno uznemiren. Možda zato što smo ga pozvali na saslušanje, možda zbog nečeg sasvim drugog, otkriću. Ono što trenutno sigurno znam (a on ne zna) je to da sam i ja sâm bio uznemiren zato što ću morati da ga ispitujem. Prvo saslušanje, prva istraga koju prati šef, njegov šef i još ko zna ko pa se ti usudi da napraviš pogrešan ili uopšte neki nekonvencionalan korak bez da zbog toga „dobiješ po nosu“. Hajde saberi se, svedok te čeka. Prelepo, već kasniš pola sata, do sada je možda i otišao.

Trebalo mi je dodatnih 20 minuta da nađem lokalni bar u kome radi jedan od ključnih svedoka, makar kada je Slobodanov alibi u pitanju. Kada sam stigao u mračni suteren dogovorenog mesta već sam znao da će čitav proces biti jedno neprijatno iskustvo. Ustvari, znao sam to još u kolima. Osoba je sedela u ćošku u oblaku dima i sopstvenog nezadovoljstva. Uljudno sam se predstavio i započeo razgovor koji nije dugo trajao nakon što sam dobio odgovor u vezi sa sigurnosnim kamerama.

-Da, imamo ih. Ne biste verovali koliko ljudi kradu i to oni za koje danas nikada ne biste posumnjali. Te prelepe devojke sređene do savršenstva, nadobudni frajeri sa skupim patikama i još skupljim telefonima, neke slatke nedužne bakice…

-Držimo se slučaja, recite mi da li imate snimke od subote uveče i da li je čovek sa fotografije bio u ovom lokalu?

-Izvolite, pogledajte.

Gledao sam snimak i pratio aktivnosti našeg glavnog aktera – Slobodana, konstantno se zgražavajući koliko je malopređašnja priča o krađi zapravo tačna. Mogao sam da privedem bar još deset ljudi zbog sitnih krađa novčanika, jakni, telefona i ostalih stvari za koje mislimo da nama nikada neće nestati (a hoće prvim momentom nepažnje) zatim sam zaustavio snimak u vremenu kada je žrtva ušla u pomenuti bar i znajući kuda ide došla do mesta za šankom gde je Slobodan ispijao sedmu turu pića. Svađali su se, napravila je skandal i otišla. On je ostao u baru i nastavio da pije. Hteo sam da pitam ovo tragično nikotinsko biće da li je ostao još dugo ali sam umesto interakcije ipak izabrao da gledam snimak sve do samog kraja radnog vremena kada je Slobodan napustio bar zajedno sa poslednjim gostima lokala koji su zamoljeni da odu zbog zatvaranja. Vreme napuštanja lokala – 2 sata i 50 minuta ujutru. Dođavola, vreme ubistva je između 23 i 1 posle ponoći.

-Vrlo verovatno da muž nije naš čovek šefe.

-Ujutru ćemo ga ispitati, uzeti otiske i sigurno saznati šta dalje.

Poneo sam kopiju snimka sigurnosnih kamera natrag u stanicu kako bih, nakon što ih predam šefu, konačno otišao kući.

Milica Teslić: DOBAR DAN, NOVI SADE ("Kupac broj 206 na nedeljnom ručku")

Na prozoru stajala je ludajnica vešto sakrivena van domašaja dece i čekala svoj red nakon supe i rinflajša, koji je u našoj porodici jedina nemačka reč koju znamo mi mladi, mi i onaj tip iz Državnog posla. Deda da je živ verovatno bi vam rekao još par reči, ali ne baš primerenih nedeljnom ručku. Novosadska nedelja u jesen imala je nešto neizrecivo. Ako biste izašli napolje mogli ste videti nekoga ko je zalutao iz subotnjeg izlaska, kako se otvara pekara, neka kola sa registracijom susednog grada i to bi bilo to. Gde li su samo nestali svi ti ljudi načičkani u betonskim višespratnicama ? To je valjda bio dan, kada smo svi mi, ma koliko odvojeni jedni od drugih bili neverovarno isti i usklađeni. Kao po nekom nepisanom pravilu svaka baba ne jede dok svi ukućani nisu namireni i siti, šatro jela je dok je kuvala ili nema mesta za okruglim stolom u trpezariji. Kravate koje polako ali sigurno guše, sada su bačene. Visoke popetice sklonjene makar na dvadeset i četiri sata. Razbijena vaza neke mnogo bitne dinastije zaboravljena već. I nekako svaki problem se činio manji nego što jeste, a svaka sreća veća nego što je bila. Preko nedelje crveno svetlo na semaforu trajalo bi predugo ako negde žurite ( ovde se nikad ne kreće na vreme, jer bože moj možemo mi sve natenane ) a opet kratko ako ste želeli da izbegnete nekog sa druge strane prelaza. Domaću šunku i slaninu zamenila su pileća prsa ispresovana u celofanu, koja ste kupili u redu dok vas sa razglasa poput onog na autobuskoj stanici umesto – Autobus sa Vršac, prispeo je u stanicu ( u kom biste stigli da pročitate knjigu koju ste dobili gratis uz Blic, jer Orlovi rano lete i Kad su cvetale tikve su knjige koje smo svi čitali, ako ne i jedine ), jednim veoma iritantnim tonom poziva vas, kupca broj 206 da stanete u red i kupite sto grama pilećih prsa ( dok se ne pojavite svi se zgledaju i traže vas, kao da ste u najmanju ruku zvezda rijalitija – koji oh da, niko ne gleda, ili kao da su saopštili da ste obmotani dinamitom ). Nakon toga zgrabili biste po koju jabuku veličine teniske loptice, jer za one organske pune crva kojih smo se kao mali gadili sada se nema dovoljno para, i prođe vam kroz glavu kako bi bilo lepo da neko gađa tu jabuku za vas na vrhu kuće, ali je veća šansa da vas neko spiči kesom đubreta u glavu, a i svadbe su skupe, i nema mesta za njih u tim stanovima od trideset kvadrata na dvanaestom spratu, šteta. Na kasi provlačite kartice uglavnom ne znajući koliko još para ima na računu, moleći se kućnoj slavi da ima dosta za tu zakusku. Ukoliko imate kola, psovali biste vozaču pored i deseto koleno, i sipali benzin u dvolitru na pumpi. Pak, ako idete autobusom, već ste navikli na najezdu pripadnika gerontološkog centra koji neopisivo voli liniju Novo naselje – Petrovaradin, koji se do mosta dosta isprazni, valjda im daleko a njima sigurno ne treba onaj broj za razgovor koji radi od deset do pet, ukoliko se osetite pomalo depresivno možda malčice blizu ograde mosta ( da su to zakucali tamo na Drini možda bi pomoglo onoj udavači, ili makar da su ostavili nekog goluba pismonošu ), naravno to se uvek dešava u periodu kada se oni mlađi tu nalaze silom prilika usled svojih obaveza. Ništa čudno ako će vam kod Limanske pijace neka gospođa u krilo uvaliti pet kila krompira ili neku cvećku za koju nikada niste čuli, ali će vam zato vrlo rado objasniti da su joj deca otišla da rade u Nemačku, i kako je sobu izdala nekom studentu iz provincije. Ukoliko ste baš veliki srećnik naletećete na školarce, koji vuku sa sobom torbe na Pepa prase ili Mašu i medu ( što je moram priznati jedini pristojan crtani nakon Tomi Džerija, doduše kasnije smo skontali da je ipak fora da su to dva lika, i da je ono i ipak veznik, ali zamislite samo da to objašnjavate klincu koje je u vrtiću i kome ste tek uveli kablovsku u tada još debeli televizor a ne ove keksiće, a i da se razumemo tad se učio ruski i nemački, sumnjam da su i naši roditelji bili upućeni u tačnost imena mačke i miša ), uglavnom duplo veće od njih ali svakako neizbežne, pa gde ste još videli dete da ima nešto manje na leđima od tobre dovoljne za prekookeansko putovanje ? Tu će negde visiti i oprema za fizičko koje sačinjava bela majica, neke drndave patike koje dete ne voli da nosi van škole, a ako slučajno tog dana ima i likovno, tu je i obavezni blok broj pet, nikako broj četiri, samo i isključivo broj pet, novi set tempera i četkica. One cigle od telefona koje su aktuelne postale u starijim razredima, zamenilo je ružičasto zlato i tač skrin, prelazi se na komunikaciju od do sto i četrdeset karaktera što morate priznati je i bolja opcija od soneta i besomučnog sklepavanja stihova. Odavali su utisak nekih multitalentovanih klinaca, koje je iskreno verujem jedino zanimalo pikanje fudbala u školskom, u novim lepim patikama, i jakni za početak škole, i ona mala plava s kikicama iz druge klupe. Ukoliko ste radili popodnevnu smenu, ili tada išli u školu mogli ste da uhvatite na RTS-u Otpisane, jebote, Otpisani, uvek su mi bili draži od onih tamo nekih forenzičara preko okeana koji čeprkaju po nekoj prašini i celih četrdeset i pet minuta rešavaju slučaj i stvaraju tenziju. Kod nas se gari znalo, naš je uvek najbolji, najpametniji, najduhoviti, i nema briga, onaj glavni junak će uvek da bude živ i zajebaće čitav njihov garnizon, a da smo svi vala jeli proju i nešto diskutabilno iz konzerve jesmo, oni što su morali, mi što se ložimo na zdrav život, doduše oni vrelu iz peći, mi onu ispečenu pre prve smene. Nakon dana koji se svodi na besomučno buljenje u ekran, gacanje po barama koje su nastale u rupama koje grad nikako da popravi ( jer kod nas se popravljaju samo glavne ulice, znate, i to ako može onda kada svi idu na posao, nikako vikendom ili noću ), stižete kući, i poput proizvoda koji je prešao svoj put na traci, treba da odspavate, možda odgledate nešto na nacionalnoj frekvenciji i sutra opet u pogon. Ali sutra je nedelja, čeka ludajnica i rinflajš.

Aleksa Ninčić: UPLAŠENI PILOT

– Povlači se, nemaš šanse. Nazad, nazad!
Javlja glas iz vojnog komandnog centra, pilot helikoptera Mi-17, Milovan Miladinović prinuđen je da se vrati na aerodrom. Borba sa požarom traje satima. Vatra na brdima iznad Kraljeva podiže crveni dim tako visoko da se pilot Miladinović nije mogao orjentisati. Plamen je besneo, širio se u nepravilnim krugovima, pržio bukve i jele, i od njih stvarao ožalošćene dame uvijene u crno.

Helikopter se polako gubi u dimu, kruži izgubljeno kao mušica oko svetiljke, tražeći izlaz iz pakla. Miladinoviću polako opada koncentracija, raste panika i niz čelo curi znoj koji upada u oči. Zadatak koji je bio pred njim, propao je. Gubi svaku nadu da se crvena zver može zaustaviti pre nego što dođe do prvog naseljnog mesta (verovatno je sad izgorelo neko selo).

U kabini je nepodnošljivo toplo. Oseća se kao svinja na ražnju koja još uvek diše, a hrapavi uzdisaji i izdisaji hrane mozak koji se guši.

Nazire se svežiji zrak, napušta pakao.

Kod kuće ga čeka žena zabrinuta za njegovo zdravlje. Pratila je vesti na televiziji i sa strahom slušala glas spikerke. Skočila je na njegove grudi kada je otvorio vrata i prstima mu stiskala kosu. Ljubila ga po ušima, obrazima, čelu, dokazujući sebi da je stvarno živ. Uživala je u mirisu njegove kože, koji dobro poznaje.

– Kako si mili?
Izustio je neke reči kroz zube, nije ga razumela, nije ni marila. Dovoljno je što je živ. Spremila mu je večeru i uredila postelju. TV spikerka i dalje iznosi u javnost najnovije vesti o velikom požaru kod Kraljeva. Milovan prekida večeru i čeka da spikerka kaže ono čega se najviše boji. Ne želi da čuje za bilo kakav smrtni ishod večerašnje drame.

Hladan i bezosećajan glas sa televizije govori baš to, nekoliko domova je uništeno a jedna osoba nastradala je od posledica gušenja, to je bila beba, nekoliko meseci stara. Malena pluća nisu izdržala dim.

Osećanje bola prodrmalo je telo čoveka koji nije na zadatku dok sluša potresne vesti. Jede kobasicu sa kajmakom. U glavi, javlja mu se flešbek, spontani pobačaj prošle godine. Meseci stresa i svađe sa ženom koju nije znao da uteši, suze koje nije znao da obriše, kao ni sad, sedi za stolom i sluša nastavak vesti. Potresen ustaje sa stola.

– Gde ćeš? Nisi završio večeru.
Sada, kada leži u zagrljaju svoje žene u toplom i čistom krevetu, postavlja sebi pitanje postojanja krivice. Ko će snositi krivicu za izgubljene domove? Ko će se nositi sa dušama promrzlim telima seljaka uoči zime, teškim suzama majki sa decom, koje su izgubile domove i više nemaju tople krevete. Odgovor je bio isti, na oba pitanja. ,,Ja, ja!“ Sklopio je oči i u mislima ponovo bio za upravljačem helikoptera, trpeo vrućinu. Gledao je da izvuče živu glavu, da se vrati živ kući. Podneo se kao kukavica a ne vojnik.

Na poslu, sledećeg jutra, javio se na poziv Sektora za vanredne situacije. Nije znao šta da očekuje. U hodniku zgrade službenici u crnom stoje uz zid, čekaju da prođe, posmatraju ga za žaljenjem i tugom. Neki su maramicama brisali suze. Hodnik je vodio u kancelariju direktora Službe. Kako je prilazio kancelariji pojedini su sve glasnije jecali a drugi ih tešili. „Ponašaju se kao žene.“ Pomislio je. „Ne, ponašaju se kao ti sinoć. Kukavico!“ Dobacio je jedan, koji nije plakao, već ga osuđenički gledao. Ušao je u kancelariju i zatekao na zidovima sveće, ikone i osetio miris tamjana. Na stolu direktora ležao je otvoren sanduk i crni mermer sa urezanim imenom – Milovan Miladinović.

Marijana Marković: NEODLUČNE SMO ALI BAŠ NAS BRIGA ("Tipična mlada žena")

Nakon napornog radnog dana odlučila sam da se vratim peške kući. Dan je lep i topao, mislim da će mi šetnja prijati. Dok koračam ulicama razmišljam o ne tako prijatnom komentaru mog kolege sa posla koji je danas konstatovao kako mi žene ne znamo šta želimo. Kakva je to polna klasifikacija? Na kraju krajeva pa šta ako smo nekad neodlučne? I tako razmišljajući šta to sve želim a ni ne znam da li želim, došla sam do zanimljivog pitanja. Pitanje mog ličnog ukusa a ni sama ne znam odgovor na njega. Pitanje zašto više volim da čitam poeziju nego prozu dok u isto vreme više volim da pišem prozu nego poeziju.

Da se razumemo, koliko volim da čitam poeziju toliko je nikad ne bih stvarala. Pa to je prevelika odgovornost, u poeziji svaki zarez, svaki apostrof ima svoje-zašto stoji baš na tom mestu. Treba poštovati metričku formu, rimu, ustaljenost ili neustaljenost motiva a moja ženska koncentracija nije uvek raspoložena za takav napor. Smatram poeziju divnom pojavom. Što je pesnik bolji to je poezija lepša. Čitajući kako to rade moji omiljeni pesnici Dučić i Rakić izgleda mi kao da lično ne bih mogla nikada tako nešto istočiti iz svoje ruke. Kada bi samo moj kolega sa posla znao kako ovi pesnici veličaju nas žene u svojoj poeziji, doduše na dva različita načina, ne bi on tako olako iznosio svoje stavove. Za Rakića se smatra da ženu doživljava kao zrelu i odraslu osobu od krvi i mesa koja je tu da zadovolji seksualni nagon muškarca. Sa druge strane Dučić za žene kaže da su one simbol nedokučive lepote, slatke maštarije i večne misterije. Grubo rečeno Rakić govori o moćima žene koje imamo nad muškim telima a Dučić o moćima koje imamo nad muškim dušama. I ko sad ne zna koje želje ima, ha kolega? Naravno oni nisu pisali samo o ženama, ne bi bili tako veliki pesnici da jesu ali ovde želim da naglasim kako smo mi žene večiti izvor inspiracije mnogih velikih umetnika. Mi smo jedan spoj vidljivih i opipljivih čari, tajanstvnih, uzvišenih od pamtiveka…

Jao molim te vidi nju, ako me oči nisu prevarile upravo sam se mimoišla sa bivšom devojkom mog bivšeg dečka i to nosi u ruci baš onu torbu koju sam ja želela da kupim, mrzim je!

O čemu sam ono razmišljala malo pre. A da o dva pesnika koji su u svoje vreme stvarali umetnička savršenstva u našoj poeziji. Njihov jezik je bio besprekorno čist a rečenica kristalno jasna. Kako bih ja umela da napišem tako nešto?

Nedavno sam ponovo pročitala Bodlerovog Albatrosa, pesma koja je nekada na mene ostavila veliki utisak. Kada vidim da je pesnik u stanju da svoje lične emocije i to one najdublje stavi na papir i to tako da ih oblikuje u jednu posebnu formu od dvanaest katrena i sve začini obgrljenom rimom, moram priznati da je to ni malo lak posao. Lično, kad pišem o svojim najdubljim emocijama ne da ne mislim o formi i rimi nego posle kad krenem da čitam ne mogu ni sva slova da raspoznam.

Proza koju sam napomenula da pišem je stvaralaštvo kojem sam ja jedina publika. Nešto poput dnevnika, dobro ne baš onaj fazon ,,Dragi dnevniče“ ali recimo da pišem u prvom licu gotovo uvek i to uglavnom onda kada sam besna ili zabrinuta. U tim trenutcima moja osećanja su bokserske rukavice a list papira postaje džak za boksovanje. I možda nekom ovo zvuči čudno ili smešno ali bih to preporučila svakome. Negativne emocije se izbace a kada imate problem ponovnim čitanjem napisanog, nalazite efikasnije rešenje nego kada samo o problemu razmišljate. To je kao da neko drugi sada ima baš isti taj problem a vi ga savetujet kako da ga reši. A naravno svaki problem je lako rešiti ako nije vaš.

Jao vidi ti ovaj izlog, šta ovde sve ima! Da li to piše rasprodaja? Moram odmah ući u radnju da probam ovu crvenu haljinu…

I tako posle dvadestak minuta provednih u radnji i sa par hiljada manje u novčaniku, ponovo se nalazim na putu do kuće i u svojim mislima.

Kada si srećan retko kada ti padne na pamet da treba da pišeš o tome. Retko kada ti u tim situacijama na pamet padnu papir i olovka a ne još i da treba o tome pisati. Pišem prozu samo onda kada sam preplavljena negativnim emocijama a poeziju je teško pisati u takvim uslovima, uslovima ličnih elementarnih nepogoda.

Čitanje proze sa druge strane je ređa pojava u mom svetu. Čitam ali uglavnom kada moram a sama se pre hvatam poezije. Kada me knjiga jako zainteresuje, onako da je ne ispuštam iz ruke to je u redu. Ali ponekad se dohvatim štiva koje me još više potopi nego što me razonodi. Kad se setim školovanja setim se upravo tih knjiga koje sam morala da čitam a nisu mi bile zanimljive. Kao na primer ,,Braća Karamazovi“ od Dostojevskog. Ne sećam se da sam ikada nešto teže čitala i iskreno nisam do kraja ni pročitala. Ali zato Tolstojevo delo ,,Ana Karenjina“ je nešto što mogu iznova i izvnova čitati i toliko filmova gledati. Ni sama ne znam koliko sam puta do sada pročitala ovaj roman a najzanimljivija stvar je ta što prilikom svakog čitanja imam drugačiji stav o istoimenoj junakinji.

Toliko pominjem ove ruske pisce neko bi pomislio da volim da ih čitam. Najviše volim da čitam naše pisce poput Branislava Nušića i Jovana Sterije Popovića. Pa to je humor, mentalitet i kultura koje najbolje poznajem i razumem. Uživala sam čitajući komdije „Narodni poslanik“ i „Gospođa ministarka“ ili narodnu priču „Laž i Paralaž“. Što se stranih pisaca tiče otišla bih u drugu krajnost, najviš volim da čitam Šekspira. Svi odmah pomisle na delo „Romeo i Julija“ ali ne toliko koliko mi se dopao „Hamlet“ i „Bura“. Tako reći to je moja „šolja čaja“.

Konačno, stigla sam kući posle duge šetnje. Kupila sam haljinu pa tako više nisam umorna. Ni o kolegi više ne razmišljam. Neverovatno kako kupovina ima lekovito dejstvo. A i razmišljanje mi je prijalo, sada bar znam šta to želim kada je čitanje u pitanju, znam koju knjigu želim da uzmem na policama u biblioteci ili knjižari. Idem da operem ruke pa da se bacim u svoju omiljenu fotelju i uz kafu pročitam roman koji sam juče započela, „Davinčijev kod“ Den Braun.

Zorica Stanojević: AFERA ZLOČIN BEZ KAZNE ("Slobodni prozofil")

Jednog zimskog februarskog jutra rođeno je malo stvorenje koga su prozvali Čokofil. Pre Čokofila rođeni su mnogi literofili. Čokofil je sebe ubrajao među njih, te je kao najlepšu dužnost shvatao neophodnost njihovog upoznavanja. Jeste Čokofil pripadao opšem rodu Filova I zvao se Čokofil, no čeznuo je i da se upozna sa jednom specifičnom vrstom Filova, a to su upravo bili Literofili. Mada je on bio već određen kao Čokofil, to ga nije sprečilo da širi svoje horizonte.

Čokofil se igrao u pesku, pravio razne kule i figure. Vreme je prolazilo. Čokofilu je na momente bilo dosadno. Odjednom, pojavio se komšija Poetofil. U tom trenutku mali Čokofil imao je već 15 godina i polako je u njemu sazrevala želja za upoznavanjem Literofila. Čokofilove godine mogu se objasniti računanjem godina kod Filova, kod kojih važi da svaka godina zapravo odgovara jednom mesecu u ljudskom poimanju vremena. Poetofil je za Čokofila bio nova ličnost, posve neobična. Bio je u crnom odelu. Za malog I neiskusnog Čokofila ovo je bio znak žalosti. No, zapravo, veliki Poetofil drugovao je sa Čajldom Haroldom, Evgenijem Onjeginom I Hamletom. Ovi njegovi ortaci voleli su tu boju, a Poetofil je voleo da sledi njihove modne trendove.

Prolazili su minuti, sati, dani, meseci, godine. Čokofil i Poetofil su se polako upoznavali i sticali poverenje jedno u drugo. Bilo je među njima čestih rasprava, na primer da li je bolje u životu sve rešavati logičkim putem ili živeti u carstvu fantazije? Prevedeno na naš jezik, to bi značilo da je u pitanju ona večita dilema između racionalnog I iracionalnog. Čokofil je bio na prvoj strani, a Poetofil na drugoj. Za Čokofilov 18. rođendan Poetofil mu je poklonio Geteovog “Fausta”. No, nije ni slutio ili nije hteo sebi da prizna da mali Čokofil kod sebe razvija neke čudne tendencije i da nije baš naklonjen stihotvorstvu. Mali Čokofil je ovako postupio: zahvalio se na poklonu, iskreno se obradovao, ali nije pročitao Getea. I sam je kod sebe osećao neke druge struje i uplašio se da Gete ne utiče na njihov pravac. Za to vreme Čokofil je čitao “Zločin i kaznu”, oduševljavao se dugim rečenicama Ive Andrića i zamišljao stepu koju mu je predstavljao njegov prijatelj Šolohov. To su bili predstavnici vrste Literofil kojima se Čokofil divio.

Jednog sunčanog popodneva Čokofil i Poetofil ušli pokrenuli su I pitanje talenta I veštine. To je bilo dovoljno da Poetofil shvati da Čokofil nije pročitao “Fausta”. Žestoko su se posvađali, a Čokofil je čak doneo svoj poklon i bacio ga Poetofilu u lice. U bučnoj raspravi Čokofil je izjavio da je prepoznao svog pretka kod Literofila i da je to zapravo podvrsta koja se naziva Prozofili. Ja sam Prozofil, ja sam Prozofil-vikao je Čokofil.Nekoliko dana nakon toga Poetofil I Čokofil, odnosno, novoprozvani Prozofil nisu komunicirali. Ovakvo ponašanje Prozofila za Poetofila bilo je ravno zločinu koji je ubio njihovo prijateljstvo.

Prošlo je ravno tri meseca. Ni Poetofil ni Prozofil nisu menjali svoje mišljenje. Prozofil se jako vezao za Poetofila, ipak su godine proveli u literarnoj igri i prijateljstvu. Jednog snežnog dana Prozofil je sreo Poetofila na kraju svoje ulice. Polako mu je prilazio dok je Poetofil stajao nepomično. Prozofil je snažno zagrlio Poetofila i rekao mu sledeće: Hajde da sledimo načela našeg zajedničkog literarnog oca koji nam je jednom rekao: “ RADI ŠTO TI SE USHTE!” Poetofil je predložio da se ovo pravilo pretoči u sledeće: PIŠI ŠTO TI SE USHTE. Tako i bi.

Елизабета Фејеш: ИЛУЗИЈА КАО ДРУГО ЧОВЕКОВО ЛИЦЕ ("Тајанствени пријатељ")

Била једном једна девојчица која је одмалена осећала да је благословљена присуством свог тајанственог пријатеља. Тај мистериозни пријатељ је никада није остављао саму. Без њега девојчица није могла доносити никакве одлуке самостално, у све се уплитао, у све се разумео и о свему је имао мишљење које је морао да истакне. Као да се напросто налазио у свему. Нико није знао ко је заправо он, одакле је и како се упознао са девојчицом, једино што је било сигурно јесте то да се он и девојчица никада нису одвајали. Он, као да је представљао девојчицину тамнију страну, ону мрачну која никада не излази на видело светлости. Девојчица се јако зближила са њим и он је постао део ње саме и њеног живота. Она се никада није распитивала о његовом пореклу и никада му није постављала питања о његовом животу, једино што јој је било битно јесте то да напокон има пријатеља. Напокон има некога ко је разуме и ко је увек био ту, јер заправо она се осећала доста усамљено у последње време. Због тога јој се све остало није чинило важним.

О пореклу њеног тајанственог пријатеља су кружиле разне приче. Једни тврде да је он заправо девојчицин пријатељ из раног детињства који се био одселио, а сада коначно вратио из иностранства, други тврде како јој је он заправо дечко, а трећи говоре да је он њен давно изгубљени брат са очеве стране, јер је наводно познато да је њен отац имао љубавницу. Важно је напоменути да су све то људи могли закључити само на основу девојчициних прича о том пријатељу, пошто је она стално говорила о њему, али да га заправо никада нико није стварно видео. Убрзо он је постао легенда. Нешто попут чудотворног пророка који поседује решење за све људске проблеме. Људи су убрзо почели да му се обраћају за помоћ, а он је говорио девојчици шта да им пренесе или како да им помогне. Био је попут Бога и имао је моћ да зацели или барем да ублажи све душевне немире или ране од којих болују људи.

Девојчица је живела са оцем, мајком, сестром и малим сестрићем. Отац и мајка јој се нису најбоље слагали никада и девојчица није знала шта је права породична срећа. Није имала осећај за породичну топлину, сигурност и због тога никоме није веровала и ни у кога није имала поверења. У све је сумњала и то јој је често доносило много проблема. Отац јој је био занатлија и живео је само за посао. Цели дан, па све док не падне ноћ, он је проводио напољу и једино што га је интересовало јесу били његови алати. Мајка, вечито незадовољна својим животом, често се истресала на својој деци, па и на њој, а такође је често била и нервозна. Она се убрзо разболела и то од једне неизлечиве болести и њена смрт је била само питање времена. Девојчица се надала да ће се због тога мајчин и очев однос побољшати и да ће отац имати више разумевања за болесну мајку, али није било тако. Ствари се нису мењале и то је њу јако болело. У почетку је покушавала разговором све да реши и да им објасни да требају имати више разумевања једно за друго, али у тренутку када је схватила да њене речи немају никакав ефекат на њих, одлућила је да је све узалудно и одустала је. Стајала би сада, тако по страни и само их посматрала и посматрала… Трудећи се да не чује шта говоре једни другима и какве тешке речи изговарају које се можда никада више неће моћи исправити нити повући. Њени родитељи нису ни примећивали како све то оставља дубоке ожиљке на њено лако рањиво срце, дубоке трагове које она неће заборавити. Сада је све што чује увек та иста бука, бес, нетрпељивост… Сада је једино за шта она зна неповерење и несигурност. Страх. Није могла да разуме како отац може да буде тако суров према болесној мајци, својој жени, свом животном партнеру, није могла да разуме како је могуће то да се њени родитељи не воле. Како њен отац не посвећује довољно пажње мајци и како она може тако ружно да говори о њему и да га вређа. Како је могло да се деси да су толики странци и да јој он ни сада, када је тешко болесна, не посвећује мало више свог времена. Такође јој је било јако тешко да схвати њену мајку због тога што је често прижељкивала смрт због своје болести. Била је свесна да је тешко болесна и да се бори, али понекада је имала осећај да јој није стало до њих, њене деце и да би бар због њих требала са више воље да се бори. Понекад се осећала себично јер је знала да нема право да јој суди, али није могла против тога. Имала је и сестру, а сестра сина. Она се растала од свог мужа и одгајала дете уз помоћ родитеља. Живела је са њима. Била је јако фрустрирана и није јој успевала ниједна веза. Као да је имала проблем у везивању. Била је доста попут мајке. Незадовољна својим животом и она је убрзо почела да се истреса на јадном, недужном детету. Сва срећа па је дечак био превише мали и није схватао шта се догађа у његовом окружењу, још увек. Девојчица, која је имала 13 година је силно желела да он никада не одрасте, како га не би повређивали као њу. Никада се није могла ослонити на своју сестру, нити разговарати са њом јер су биле превише различите и чинило јој се да је сестра не може схватити. Она, иако је била доста старија, одувек се понашала детињасто, а понекада је чак радила и лоше, злочесте ствари због којих би највише плаћала њена породица. Због тога није представљала девојчици подршку.

И тако је време одмицало у свађи. Ништа се није мењало на боље… Девојчица је почела да се затвара у себе и да се отуђује од других… Лице јој је постало суморно, мрачно и исцрпљено… На њему као да се оцртавао силан умор, она врста умора који никада не пролази и који остаје ту, као неки камен који те вуче надоле, као огроман терет. Оно што је занимљиво јесте то да се њен чудесни пријатељ појавио управо тада, у моменту када се она осетила у потпуности изгубљено, односно када је сазнала за мајчину болест.

Једног кишовитог дана, када се чинило да ће се небо и земља спојити од силне олује и ветра она је одлучила да затражи помоћ од свог пријатеља. Све му је објаснила и упитала га шта треба да чини како би свему томе дошао крај. Он јој је предложио да убије своју мајку тврдивши да ће јој тако скратити муке и да ће свима после тога бити лакше. Девојчица није могла лагати да у неким моментима није прижељкивала и она сама њену смрт, али само зато што није могла гледати како јој се мајка мучи и како трпи болове, али никада није ни помишљала да је убије сопственим рукама. Одлучила је да послуша свог пријатеља и да покуша то учинити. У више наврата је покушавала, али чим би угледала мајчине крупне очи испуњене тугом и љубављу, одустајала би. Убрзо се њен пријатељ јако променио. Уместо да помаже људима он их је уништавао и смишљао разне интриге путем којих би чинио зло свима. Једино га је девојчица идаље у свему слепо следила и слушала. Он јој је опростио то што није могла убити своју мајку, али јој је зато испирао мозак другим прљавим стварима. Убеђивао је да нема праве пријатеље осим њега, да су јој отац и сестра лоши и да су се сви удружили против ње… Она је постала параноична и изгледала је као да је губила разум.

Неколико дана касније мајка јој је умрла. У том истом моменту, после сахране, девојчица је ухватила себе како разговара са собом. Када се окренула поред ње није било никога, осим мајчиног гроба. Тада је схватила да њен пријатељ заправо никада није ни постојао, него да је он представљао њену скривену подсвест и њен начин доживљавања свега што јој се дешавало. То је била она скривена човекова страна пуна таме и мрака која кад тад излази на површину, само ако је подстакнута нечим болним што не желимо да прихватимо. То је била она склоност ка илузији коју свако од нас поседује и која подрхтава испод површине желећи силно да исплива до ње.

Сунце је поново изашло. Девојчица је нежно положила висибабе на мајчин гроб, окренула се и сигурним корацима упутила ка излазу.

Marina Pejić: BITI ILI NE BITI - TO JE PITANJE... ("Zaljubljeni Šekspir")

Ko još radi ono što istinski voli?! Zar nije bolje raditi nešto što će ti omogućiti da jednog dana izdržavaš svoju porodicu i obezbediš im pristojan život? Prolazile su joj misli kroz glavu dok je čekala autobus kako bi stigla na vreme u školu s obzirom da se uspavala.

Mina je bila maturantkinja gimnazije i bilo je vreme da donese jednu od ozbiljnijih životnih odluka, a to je šta upisati i čime se baviti nakon završene srednje škole. Još kao mala , Mina je obožavala knjige. Kao i svaka devojčica, volela je da čita bajke. Princeze, balovi i druge slične stvari bile su njena omiljena razonoda. Da li će princ spasiti princezu od veštice i da li će živeti dugo i srećno do kraja života bilo je veliko pitanje… Vremenom je ljubav prema knjizi sve više i više rasla te se Mini javila želja da jednog dana, kada poraste, bude profesor književnosti i da svoju ljubav deli sa drugima. Bila je drugi razred osnovne škole kada je shvatila da je poziv profesora ono čime želi da se bavi ceo svoj život. „Još je ona mala i ne zna šta hoće“ , bile su reči članova njene porodice i prijatelja. Mina se nije obazirala na takve komentare i sledila je svoje srce. Kako je školovanje teklo i kako je sazrevala i rasla, Mina se susretala sa raznim delima koja su na nju ostavila neizbrisive tragove. Oduvek je volela da čita srpske epske pesme koje je umela da pročita toliko puta dok ih ne bi zapamtila i doslovce reprodukovala. Vuk Karadžić je oduvek bio njena fascinacija. Volela je da čita o njemu i njegovom radu i oduvek mu se divila. Maštala je o tome da jednog dana predaje deci o njemu. Toliko je bila zanesena profesorskim pozivom da je kod kuće imala svoj dnevnik i tablu i učila je tako što je predavala drugoj deci, odnosno svojim budućim đacima. Vremenom su i članovi njene porodice shvatili da ona neće odustati od svoje namere. Kada je krenula u srednju školu, njena ljubav prema književnosti još više se rasplamsala. Njena opčinjenost gradivom, odnosno delima koja su obrađivana na času i kod kuće za Minu su bila pravo blaženstvo. Dobila je odgovore na brojna pitanja koja su je kao devojčicu mučila. Susret sa Gilgamešom, srednjim vekom, ali i brojnim delima narodne književnosti sve više i više su budili ljubav prema knjizi. Prosto je znala da je to ono čime želi da se bavi ceo svoj život. Profesorka joj je pružala veliku podršku i pomoć. Predlagala joj je brojna druga dela koja se nisu radila kako bi joj što više približila lepotu književnosti i kako bi joj pomogla da bolje razume neka dela. Međutim jedan autor će imati presudan uticaj na Minu, a to je bio Šekspir. Prvi put se susrela sa Šekspirovim delom prilikom obrade tragedije „Romeo i Julija“. Oduševio ju je Šekspirov stil te je odlučila da pročita još neko njegovo delo. Izabrala je Hamleta iako je znala da će se on raditi u toku školovanja, ali nije mogla da dočeka. Ovo je delo koje je uticalo na nju kao nijedno drugo, ali i na jednu od njenih najvažnijih odluka u životu. Ponekad, ni sama ne zna da objasni šta je nju toliko fasciniralo u tom delu, ali od tada Šekspir je za nju jedna vrsta vrhovnog božanstva.

Pred sam kraj školovanja, kod Mine se javila mrvica sumnje. Pitala se da li čini pravu stvar… Njeni poznanici su smatrali da je ona vredna i sposobna i da treba da upiše nešto što će joj doneti više novca i uspeha. To su reči koje je svakodnevno slušala i definitivno su uticale na nju. Mina je odlučila da upiše prava. Nije bila u dubini duše srećna zbog toga jer je znala da to nije ono što stvarno voli. „Spremiću ja ovo, upisati i završiti i biću advokat u nekoj dobroj firmi, imaću dobru platu i šta me briga“ , tešila se Mina ovim rečima. No, život ljude vodi putevima koji su njima namenjeni koliko god se ljudi ponekad trudili da ih izbegnu. Tako je jednog dana profesorka najavila da se sledeći čas radi Hamlet. Mina je bila presrećna zbog toga, ali i zbog činjenice da je profesorka nju zadužila da održi ceo taj čas. Mininoj sreći nije bilo kraja. Dala je sve od sebe da taj zadatak obavi na najbolji mogući način i uspela je u tome. Održala je svoj prvi pravi čas i bilo je odlično. Mina je zablistala. Na kraju časa profesorka ju je pozvala i upitala je : „Da li si sigurna da činiš pravu stvar i da su prava ono čime želiš da se baviš? Ja verujem u tebe i tvoje sposobnosti i znam da bi bila dobar advokat, ali dobro razmisli. Treba ceo život, svaki dan, da ustaješ i ideš na posao koji nije tvoj prvi izbor.“ Te reči Mina pamti i danas, kada je već na završnoj godini studija, reči koje su je trgnule. Shvatila je da će napraviti veliku grešku. Došla je iz škole i legla malo da odmori. Setila se da joj je profesorka rekla da pogleda jedan film koji je to veče bio na televiziji. Upalila je TV i imala je šta i da vidi. Bio je to Hamlet! Mina se nasmejala od srca. Znala je šta treba da učini. Sutradan je u školi pronašla profesorku i zahvalila joj se, ali i dogovorila da krenu sa pripremama za prijemni ispit iz književnosti!

Mina je sada student četvrte godine književnosti i nikada nije posumnjala u ispravnost svoje odluke. Novac nije merilo sreće! Mina se bavi onim što najviše voli i uživa u tome. Ima podršku roditelja i prijatelja dok na pitanja tipa : šta će ti to, kolika će ti biti plata i slično, više se ne obazire. I dan-danas kada sretne svoju profesorku uvek joj se zahvali što ju je usmerila na pravi put na šta se profesorka nasmeje i odgovori : „ Nadam se da ćeš i ti, zaljubljeni Šekspiru, jednog dana pružiti istu pomoć svom učeniku i videti kolika je to sreća“.

Sanja Veselinović: LA DONNA DI MAFIA ("Аutoironični psiho")

 Voleo je da ostavlja radio celu noć upaljen. Tiho komešanje jednoličnih tonova pretvaralo se u jednu jedinu pesmu, beskrajno dugu i iritirajuću, na šta sam se ja budila i uzdisala, a on nastavljao da spava, obavezno sa jednim okom poluotvorenim. Uz muziku je jedino i mogao da zaspi. Pretpostavljala sam da ti je, kada ubiješ nekoliko ljudi, neophodno nešto da bez prekida zaglušuje misli.  

I to njegovo oko, uvek jezivo poluotvoreno, samo je mrtvo zurilo u mene, crno i tupo poput muve i – kunem se – samo me je umor nekada sprečavao da ga preklopim, jednim udarcem, baš kako bih i neku dosadnu muvu na uzglavlju. Kakav to mafijaš spava uopšte bez pištolja pod jastukom? Mario Puzo bi umro od smeha da vidi ovog mog. Nazvao bi ga sramotom. „Infamita“, napisao bi. Pitala sam ga koliko je ubio ljudi. „Nekoliko“, rekao je. Nije ni zastao da razmisli. Nije mi rekao da ga nikada više ne pitam o poslu, nije stisnuo usne i uputio mi preteći pogled, nije odmahnuo glavom na šta bi ja trebalo da opozovem svoje pitanje i ćutim. „Nekoliko“, rekao je. „Kako ne znaš koliko?“. „Ne znam, nisam brojao“. To je kao kada pitate muškarca sa koliko žena je spavao – uvek će vam reći da ne zna, da nije brojao. Ali znam da nijedan neće reći „nekoliko“, pa čak ni neki nevini koji laže da nije nevin, a i dalje ne oprašta sebi što zbog lude zaljubljenosti u Milicu iz odeljenja nije spavao sa prostitutkom koju su mu doveli za osamnaesti. Nijedan neće reći „nekoliko“, a ovaj moj je rekao baš to. Strašno sam se naljutila, pokušala sam čak i da izazovem pravu pravcatu svađu, srušila sam vazu, prljava voda se prosula, skvasila sam papuče, a on je i dalje stajao prekrštenih ruku, kao da čeka da njegovo dete popusti histerični napad u prodavnici. Tada sam odustala. Nedostojno je od mene što uopšte i pitam. Da li je Karmela Soprano ikada to pitala Tonija? Da li se Kej ikada usudila da pita za bilo kakve brojke? Nije bitno. Vratila sam suvo cveće u vazu. 

Jednom sam ga čak i oblačila pred vrlo važnu pljačku banke. Opeglala sam mu košulju i pantalone, očistila cipele, očetkala odelo. Bila sam ponosna kao da ispraćam dete u prvi razred osnovne škole. Kada sam mu doviknula šta sam sve pripremila, prekinuo je da se brije i istrčao iz kupatila. Proderao se na mene tako da mi je u oko štrcnula pena sa njegove brade. „Ko još pljačka prodavnicu u košulji i odelu?!“ „Banku, srce, zar nisi rekao banku“. „Kakvu banku, grom te spalio, da li ti „Žeks“ liči na ime za banku?!“ Pretpostavila sam da je to samo uobičajena nervoza pred važne mafijaške poduhvate, na kraju krajeva, takva uznemirenost nije bila strana čak ni velikom Majklu Korleoneu. A i uzbudilo me je što govori tako sa mnom. Pogledala sam u svoje ruke, svaka dlačica je bila svečano uzdignuta, pozdravljajući njegov ton, a prijatna jeza mi je prolazila celom dužinom kičme. Retko je tako govorio. Obično bi prekrstio ruke i ćutao. Pretpostavljala sam ipak da i za to postoji razlog. Jednostavno je – omerta. Mora da je vežbao, ne ističući to, pripremao se da se povinuje jedinom zakonu kojem mafijaši smeju ikada da se povinuju – zakonu ćutanja. Pa zaboga, u selima Sicilije ni stranac koji pita za put do najbližeg grada neće dobiti nikakav odgovor. Ko sam ja da zahtevam odgovore od jednog takvog čoveka? Tako sam prestala da pitam i za broj ubijenih, mada mi je od onog „nekoliko“ i dalje ostao bljutav ukus u ustima, tako sam prestala da se hvatam za detalje poput onog da li pljačka banku ili prodavnicu, tako sam prestala da mu četkam odela. 

Kada sam ga volela, bio mi je upisan u imenik kao „Don“, kada sam ga mrzela, bio mi je upisan kao „Infamita“. On ionako nije znao šta to znači. U kupatilu punom pare sam mu ispisivala na ogledalo: „The world is yours“. Smatrala sam „Scarface“ većom tragedijom od „Hamleta“ i pripremala se da ošišam svoju plavu kosu da bih što više ličila na Elviru. Išla sam u teretanu da bih se zategla, jer je Al Kapone zaradio svoj ožiljak tako što je rekao nečijoj sestri da ima dobro dupe. Naručila sam na buvljaku da mi donesu iz Turske bundicu, ali je onda on rekao kako neće to da plati. „Gde su ti pare od pljačke?“ „Znaš da smo delili sve na dva dela“. „Pa dobro, gde je tvoj deo?“ „Imao sam dojavu za kladionicu, sigurica je bila“. 

Mrzela sam ga sve više, i sve više se gadila žućkastih prevoja kože koji  su mu činili stomak, njegovih dlaka oko bradavica, njegovog rutavog tela bez ijedne rane, bez ijednog reza. To nije bio čovek u kojeg sam se zaljubila. On nije bio „čovek sa stomakom“, kako je Puzo opisivao svoje likove koji su imali i salo, i hrabrost u sebi. On nije bio moćni grdosija, poput Tonija Soprana. On je bio samo maljava mešina, tužni medved uhvaćen da igra za Cigane. I igrao je, po svačijoj volji, praveći od opasnog tanga na ivici života i smrti smešnu igranku za seoska posela. Sve više mi je ličio na bure. I kakav to mafijaš spava uopšte bez pištolja pod jastukom? 

„Srce, nisi bezbedan, nemaš čak ni oružje pod jastukom“. „Ma ko će mene?!“, nasmejao se. Grudi su mi se ispunile ponosom. Ko će njega? On je nedodirljiv. „A i nemam dozvolu“, nastavio je. U tom trenutku poželela sam da slomim vazu i rasporim mu trbuh njome, iznenadivši se svojom maštovitošću. On je pratio rezultate utakmica na televizoru, grčevito držeći tiket u ruci. 

Skratila sam kosu i sa ovim svojim malim grudima bila prava pravcata Elvira. Drugarice više nisu skrivale podsmeh kada bih im govorila o svom Donu. Na to su uvek odgovarale hvaleći se tučama u koje su upadali njihovi momci dok su im u kafanama branili čast. Malo mi je falilo da se zagrcnem pićem kada je Mirjana upotrebila reč „čast“. Ta nije bila „časna“ čak ni u vrtiću. 

Jedna te ista radio stanica svirala je svake noći. On je spavao sa jednim okom poluotvorenim, tupo zurećim, crnim. Više nisam mislila da drži to oko otvoreno kako bi bio na oprezu ako bi neprijatelji upali u naš stan. Ma ko će njega? Gazda prodavnice „Žeks“? Budila sam se i uzdisala, povremeno pipajući vlažnom šakom ispod jastuka. Bio je tu. Topao i tvrd. Savršeno gladak. Voditeljev glas povremeno bi prekidao monotoniju pesme, jedne te iste, koja bi, činilo mi se, počinjala iznova i iznova. Muva mi je zazujala oko glave. Plašila sam se da će ga probuditi. Izvukla sam pištolj i lagano položila kažiprst na obarač. Muva je prestala da zuji. Zjapeća crna rupa stajala je na mestu gde je nekada bilo njegovo oko. 

Tamara Bastaja: CRV KOJI JE NAPRAVIO RUPU U DASKAMA KOJE ŽIVOT ZNAČE ("Zovem se Sedam sreda u nedelji")

Dragi dnevniče,

Danas je tačno tri godine kako ne mogu da zaspim. Već neko vreme na sebe gledam kao na iskorišćen kondom. Navučen, napunjen jebisokom nekog pubertetlije, pa bačen. Počelo je sa glasovima. Čula sam gomilu nekih ljudi u svojoj glavi koje nisam poznavala lično, ali sam ih toliko osećala svojima. Na početku me je to strašno uznemiravalo, kasnije sam se navikla, pa bih s vremena na vreme upala u svakakve vrste diskusija sa njima. Ispočetka, da niko to ne vidi i ne čuje, nakon nekog vremena javno, na ulici, u draksotru, kafani, na pozornici. Pozornici. Eh, tu je bilo problema. Ja sam Maria Antoaneta, a glas kaze „Ofelijo, idi u manastir“, i ja odem. Na pola replike, pred punom salom. Ne u manastir naravno, jer ovakvima je tamo ulaz najstrože zabranjen, nego do neke musave birtije. Imala sam ja prijatelje, o dabome da sam ih imala. Uglađene, kulturne, umetnike, prave drkadžije što bi se reklo, pa smo sedeli u bifeu i razgovarali o smislu života, umetnosti, pili Džekove, Martinije, Seksove na plaži, i šta ti ja znam koja sve sranja nismo trpali u sebe samo zato što su imala „svetsko ime“. Ako mene pitate ja sam oduvek više bila za flašu jedne dobre brlje. Onda su odjednom svi počeli da brljave sa brljom i ostala sam sama. A počelo je kada je otišao, a otišao je kada sam primila tu prokletu nagradu. Toliko godina rada i truda, toliko puta Julija, Ana Karenjina, Nataša Rostova, Marta, Nora. Na kraju su one sve postale jedna žena – ja. One su odbacile ceo svoj život, one su se jebale po birtijetinama, one su Ga žalile, one su pile bensedine, one nisu znale ko su. Ja nisam znala ko sam. A počelo je sa glasovima. Glasovima koji sad žive u mojoj glavi i kojima je lepo tu, koji imaju isto pravo na nju kao što je ja imam, možda čak i više, jer je oni za razliku od mene koriste za nešto, meni samo stoji na vratu. A počeli su kada je otišao. Bila je sreda, kao što je i danas sreda, kao što je svaki naredni dan, poslednje tri godine mog života, jebena sreda. Nikad nisam volela sredu. A eto, danas je opet sreda. Gospodin D. je ustao jedne lepe srede i otišao. Zvala sam ga gospodinom D. iako njegovo ime nije počinjalo slovom D, i nije imalo nikakve veze sa njim, sem što je bio Drkadžija. Gospodin D. je voleo dame, one što u suknji sede skupljenih nogu, one što ne smrde na cigarete, one što piju belo vino sa nekim predrkanim nazivom, one što rađaju junake, čekaju sa ručkom i ispeglanim košuljama. Jasno je da nikada nije voleo mene. A proveli smo zajedno sedem godina. Ili sam ih ja barem provela sa njim. Sad kada ti ovo pišem, dragi dnevniče, razmišljam o nekoj simbolici tog broja sedam „naših godina“. Sedam brda, sedam mora, sedam gora, sedam jarića, sedaam dugiih gladnih godina. To je to. Gladnih godina. Zašto tolike godine ako me nije voleo? Ako ja sedim kao devica posle prvog jebanja, ako pušim tri kutije cigareta dnevno, ako pijem sve što ima alkohola u sebi, nekad i čist alkohol, onaj medicinski, ako ne rađam nego ubijam, ako u rerni od šporeta držim tekstove i knjige, ako ne znam da uključim peglu. Zato što je drkadžija. Eto zašto. Zato što je taj veliki Gospodin D. bio na naslovnim stranama svih novina, kao moja „bolje polovina“, o Bože, zar ja uopšte mogu da imam bilo kakvu polovinu. Zato što je mislio da ne znam kako jebe kućnu pomoćnicu, prvakinju drame, moju mačku i režisera. Sve osim mene. A znala sam, i ćutala sam. Volela sam ga. A otišao je. Sve je počelo kada sam dobila nagradu. Rekao je da ne može da bude sa nekim koga tuku, jebu, ljube, razapinju i skidaju na sceni pred toliko ljudi. Rekao je da ne može da drži za ruku nekoga čije sise je videla cela Evropa. Cela Evropa je videla moje sise, samo ih on video nije. On je gledao u druge sise, koliko je tih drugih sisa samo držao u rukama za tih sedam dugih gladnih godina. I eto, otišao je, odneo mačku i otišao. I onda su te srede počeli glasovi. I nisu više prestajali. Bila je sreda kada su mi kolege rekle da ne mogu više da sedim sa njima za stolom u bifeu, jer bi to uticalo loše na njihovu reputaciju. Reputaciju kurcoglavih jebiguza. Bila je sreda kada mi je upravnik rekao da sam suviše stara da bih bila u ovoj postavi. I sledećoj. Bila je sreda kada sam se skinula gola i šetala galvnom ulicom sa svojim glasovima, ionako je sve to cela Evropa već videla. Bila je sreda kada sam uzela dve litre brlje i popila sa svojim glasovima. Od tada više nisam ni prestala, dragi moj dnevniče.

Božidarka Martić: DEVETI APRIL ("Slomljeni ljiljan")

Magla je toj jutra bila toliko gusta kao da je neko prosuo mleko i da se ono polako slivalo po krovovima kuća. Kiša je rominjala, tek toliko da ovlaži kosu i da depresivan dan učini još depresivnijim. Iako je bio početak proleća, sve je ličilo na novembarsku jesen, sumornu i tešku za podneti. Sedela je pored prozora i prelazila staklastim pogledom preko krošnji komšijskih drveća. Toliko je mrzela drveće da je pomislila kako joj ne bi bilo žao kad bi se sve do jednog osušilo u tom trenutku.

Misli su joj bile rasute i kotrljale su se kao perle po stolu. Bilo joj je zaista teško da shvati šta se sve dogodilo i konstantno se vraćala jednoj te istoj misli – zašto? Zašto se neke stvari događaju tek tako bez ikakve mogućnosti da se promene? Dok je tumarala po sećanjima, iskopavala sve ono što je pamtila po najzabačenijim delovima svoga uma setila se onog što je davno negde sakrila i čega se dugo nije mogla setiti: „Možda živi i doći će posle ovog sna. Možda spava sa očima izvan svakog zla.” Nikad ranije nije osetila toliku nemoć i agoniju. Po prvi put se susrela sa situacijom iz koje nije znala kako da se izvuče i kako da je olakša. Osećala se kao nečija vudu lutka – prazna, a kao da joj uporno zabadaju čiode svuda po telu. Nije imala potrebu čak ni da jede i pored činjenice da ništa nije okusila već dva dana. Prijao joj je muk koji je odzvanjao sobom, otežavao je celu situaciju ali joj je ipak na neki čudan, sadistički način prijao. Valjda zato što nije imala šta da kaže.

Tišinu je prekinula škripa vrata. Trgla se kao iz nekog polusna. „Hej, jesi li dobro?” upitao ju je neko. „Jesam”, odgovorila je tiho, jedva čujno. „Ok. Uskoro ćemo morati da krenemo, nadam se da znaš to. Sad će i Lara doći, bilo bi dobro da se spremiš”, čula je glas kako joj govori na šta je samo klimnula glavom. Osetila je dodir na ramenu, stisak, a potom se čulo zatvaranje vrata.

Ponovo je ostala sama sa svojim mislima da se još malo davi u njima. Svaki put kada bi udahnula, osetila bi kako je nešto snažno steže oko srca, kako ga kida. Bol je bila neopisiva, a opet je sedela sasvim mirno, nepomično kao lutka u izlogu. Na njenom licu nije bilo nikakvih emocija, samo dve crvene i ispucale trake na bledim obrazima. Oči su joj bile natečene i krvave, prepune suza koje je vešto zadržavala treptajući što je brže mogla. Sedela je i čekala da dođu po nju… Iako nije želela da ide, znala je da mora i da tako nešto ne može da izbegne. Sve jače je stezala šake i zabijala nokte u meso, sve dok nisu ostali krvavi tragovi na dlanovima i dok nokti nisu počeli da pucaju.

Vrata su se ponovo otvorila, ovog puta su i ostala otvorena. „Vreme je”, čula je kako joj neko govori. Ustala je poput robota, bez imalo živosti, navukla na sebe svoj crni sako, uzela bele ljiljane i izašla iz sobe. U hodniku je stajala Lara i po prvi put nije znala šta da joj kaže. Gledala je izgubljenim pogledom i pokušavala da ostane što snažnija. Prišla joj je polako i zagrlila što je jače mogla. Lara joj je samo prošaputala: „Budi jaka…”

Dragana Bogojevac: APSURDNI A-MIN

Voz je trebao da krene u 8 i 20. Iz stana sam krenuo kasno, jer sam se probudio na vreme. Mislio sam da neću stići, ali ipak kada sam došao na stanicu, sumorni ljudi su željno očekivali voz. Čekajući da voz stigne prispavalo mi se. Klupe su sve bile zauzete, osim jedne, na kojoj je sedeo neki usamljeni starac. Prišao sam i pitao ga –

„Da li je slobodno“, odgovorio je da nije.

Ipak sam seo.

Ne zadugo započeo sam razgovor, ali uglavnom sam ja pričao. Starac se nije mnogo čuo, reče mi samo zapamtite mladiću: “onaj koji mnogo govori uvek malo kaže.” Od prevelikog agona za reč, zaželeo sam da što pre čujem pištanje voza. Nesnosni miris starca širio se kilometrima naokolo. Dok sam se borio sa ovim „mirisom“ čuo sam huktanje voza. Od sreće sam skočio i žurno mu potrč’o u susret. Ušavši u prazan voz, našao sam za sebe samo jedno slobodno mesto. Sa osećajem ekstaze sam razmišljao o tome kako ću stići u svoj grad, koji sam davno zaboravio i u koji nemam želju da se vratim. Skoro da sam zaspao, najednom čuh krckanje vrata kupea. Pogledavši osobu ispod oka zaključio sam da je odnekud poznajem. Napokon sam otvorio oba oka.

Prizor mi i dalje nije bio potpuno jasan ali ugledavši lepu ženu ispred sebe totalno sam i zaboravio na tu misao. Žena je bila izuzetnog izgleda, žute kose, dugih nogu , vitkog stasa i njena kosa mirisala je kao trula jabuka. Odgovorio sam da je slobodno i žena je sela odmah preko puta mene. Ne znam kako ali počeli smo i da pričamo.

Rekla je da se zove Irina. Počeli smo razgovor neuobičajenim tokom. Odjednom joj je spao osmeh s’ lica. Počela je da priča nešto o ljudima koji su se gurali da udju u voz, o nekakvim paralaga-ma, nisam je slušao. Pokušao sam da je smirim, rekavši joj neki dobar vic. Gledala me je pažljivo, ali ne onako sa zanimanjem, već onim pogledom koji probija kroz čoveka. Vredjalo me je to. Uistinu i pored vica, mogao sam da joj priuštim paletu raznovrsnih tema ali isključenost me je srozala. Proradio je ego u meni i želeo sam da vratim uvredu. Počeo sam ciničnim grohotom da se smejem. Uvredila se i odmah počela da plače. Prestao sam da pričam. Bilo mi je zaista žao nje, ali nisam prestajao da se smejem, moj bedni cilj našao je za shodno da se ispuni, kako tako. Čudno me je pogledala. Slegao sam ramenima.

Naumila je da kaže nešto. Nešto mnogo ozbiljnije, ali je umesto toga duboko uzdahnula i sama počela da se smeje. Krenuo sam da je poljubim, ali ona je to ocenila kao trik kojim pokušavam da prekinem razgovor, i odmah mi okrenula samo obraz.

Dobro, i to je nešto…

Nisam mogao da verujem ali ova žena mi se zaista dopadala, ali nisam je želeo za sebe. Pričali smo satima i satima… Razgovor je postajao sve ozbiljniji, a ja nikako nisam uspevao da je pitam nešto ozbiljno. Poslednje što sam želeo bilo je da ućuti i zamisli se, a baš se to dogodilo. Odlučila je da me ništa ne pita, iako ju je sigurno svašta interesovalo.

Pitao sam je da li ima muža, decu, svoju porodicu?

Tiho je odgovorila da ima muža ali da ga retko vidja..

Nakon nekoliko trenutaka izustila je, da li ja imam nekog pored sebe?

Nemam, ali bih želeo da imam.

A ti živis sam?

Da. Živim sam. Naučio sam se na to.

Zagrlili smo se i gledali kroz prozor. Imali smo osećaj da voz stoji u jednom mestu. Od umora je zaspala. Želeo sam da je posmatram dok spava. Zamislio sam se, i zaspao. Kad bi znala kakvi su mi snovi, nikad me ne bi pustila da spavam tako dugo Irina… Prošlo je dosta vremena, neka muva nam nije dala mira da odspavamo jos malo. Počeli smo da se smejemo. Najzad me je poljubila, što sam i očekivao.

Baš čudno..

Osetio sam hladnoću koja mi je kao munja prošla kroz telo. Zaista mi se svidjas, ali sve ovo vreme provedeno s’ tobom u vozu je bilo dovoljno da shvatim, da moram da nastavim dalje. Ti treba da nastavis svoj put ali bez mene…

Najednom, brkati kondukter je usao u kupe i pitao me za kartu. Počeo sam da se okrećem oko sebe, kondukter me je gledao. Apusurdno, zaista. Književni vozovi vijugaju po svojim neočekivanim putevima i pletu čudnu mrežu oko gradilišta na Zemlji. Šine koje postoje, a istovremeno ih nema. Video sam svoj zaboravljeni grad, upoznao ženu svog života Irina, Irina… a voz ni krenuo nije.

Milica Medić: IZ ČAURE - LEPTIR ("Lepršava enigma")

Dunja je pomalo nespretno pokupila stvari, kao da je to sve vreme čekala, govoreći da ide da uživa u prolećnom danu čitajući Dučića, i pozdravila se sa mnom izgrlivši me kao brata, te pružila nekako stidljivo, a uljudno, ruku mom prijatelju Marku kog je malopre upoznala, uz prijatan osmeh.

“Koliko čudna devojka!” – rekao je, nakon što je ona, kao i uvek ponosita, izašla iz prostorije, i upitao me da li sam siguran da nije neki nadmeni namćor. Nasmejao sam se i počeo da mu pričam kako smo se upoznali, te kako smo od detinjstva i komšijskih dana nerazdvojni.

– Znaš, Marko – rekao sam mu – stvari nisu uvek onakve kakve se naizgled čine. Od malih nogu bila mi je zamena za sestru koju nikada nisam imao. Zajedno smo odrasli, i nismo bili samo brat i sestra, bili smo ponekad i braća. Mada, dok smo, ponekad, svi mi iz komšiluka na okupu, pijuckali pivo, naš sokić rodnoga grada, Dunja bi se mislima nekako izdvajala iz mase, i već tada bih primetio da je u vazduhu osećala čežnjivi vapaj žitarica da se ne eksploatišu. Od ranog detinjstva obraćala je pažnju na njihovu otužnu pesmu nakon alkoholnog vrenja, taj šuškavi žal za životom uoči otvaranja flaše. A oko nje svi smo živeli i radovali se uz ukus piva. I Dunja je živela, nosivši sreću u sebi, ali uvek je bila nekako zamišljena, i naizgled nepristupačna.

– Verujem da je dobro poznaješ, ali meni zaista deluje mnogo čudno, ne zameri – opet je rekao.

Počeo sam da se smejem, i sasvim uveren u svoje tvrdnje, i naviknut na to da ljudi ostaju malo zatečeni nakon upoznavanja sa njom, nastavio sam:

– Hodajući uglavnom naglavačke, i odletivši centrifugalno čas u polje, čas na nebo, drsko, a ipak smerno, ona stalno prkosi zakonima gravitacije. I retko je možeš videti na zemlji. Dovoljno je teška da je zemlja čvrsto drži, a ipak očima usmerena na zvezdano polje, i trag aviona u vazduhu kojim je možda proleteo neko neupoznat, a njen. I retko ko je umeo da definiše zašto ponekad ćuti, a zašto se njeni osmesi uglavnom nehotice otkidaju, prenoseći se poput kuge na druge. Zašto čvrsto korača, a leti u svoje odaje tajanstvenosti, napuštajući granice očekivanosti, dok pri tome ne dopušta da se potpuno preda snu. Takva ti je Dunja, lepršava enigma. A ipak, kada bi je tek upoznali, osećali su, ovako kao i ti sada, da je kamena stena, ćutljivi svemirac, procvetali kaktus. Međutim, razbivši oklope njene učaurene duše, posebne osobe u njenom srcu pronalazile bi mesto predodređeno samo za njih, a skriveno od nebitnih i mačevima opasanim jezika, samobombaških duša, i ubica zločinaca. Dunja je mistično biće očiju u kojima se ogleda nebo, i zenica uprtim različite veličine u raznolike stvari. Moraš da budeš dosta sličan njoj da bi je shvatio. Verujem da smo se uvek sporazumevali baš zato što i ona i ja živimo u oblacima. Pa ako si navikao na mene, videćeš, zavolećeš i nju vremenom.

Nakratko je zastao, pa osećajući da ipak nije rekao dovoljno, dodao je:

– Znaš, njene oči svetlucaju uvek drugačije, a uvek dobroznano onome kome dopusti da je pobliže upozna. Jer uvek je na oprezu, a ipak dostupna onome ko ume da dopre do nje svojom ljubaznošću. I nikada nećeš osetiti drskost u njenim postupcima ukoliko u tebi postoji zrno ljudskosti. A gram neljudskosti ume da oseti na kilometar, i zahvaljujući tom umeću nikada da ti ne oprosti tvoju pojavu, i isključi te iz svog lepršavog sveta. Ja, kao neko ko je dobro poznaje, kažem ti da bi ostao uskraćen za spoznaju letećeg svemirca srcolikih očiju zaljubljenih u život, iako joj i sam zameram na njenoj, naizgled, rezervisanosti.

– I šta ti ona kaže kad joj pridikuješ zbog njene otuđenosti?

– Ne kaže ništa. Zbog toga ona i jeste zagonetka, izazov znatiželjnima, a namćor površnima. I njoj je milo što ne pliva u moru istih, već leti u vazduhu teškodokučivih, i pritom obilazi hemisfere svojih misli, sećanja, nadanja, maštanja, i paralela sa stvarnošću. Ponekad atmosferski pritisak učini da oseti težinu svojih osećanja, pa ona uspostavlja ravnotežu misli i srca, ali pritom i dalje lebdeći nad zemljom, i nedopuštajući da je prikuju za nju…

– Dobro, dosta! Govoriš o njoj kao neki pisac u zanosu! Sigurno ste isti, filozofe, zato se i slažete tako dobro – začikavao me je uz tapšanje po ramenu, već shvativši da moja osećanja zapravo i nisu samo bratska, onakva kakvim ih stidlljivolukava Dunja naziva, i ja, uzgred, bežeći od sebe, a ja sam se samo smeškao, i bilo mi je toplo oko srca, videvši da u njemu ipak počinjem da razbijam predrasude na osnovu prvog utiska.

I u tom trenutku uđe Dunja, sva u žurbi, ponovo u kuću. Pomislih da je nešto zaboravila, ali nasmeši se onako rumena, i brzo mi dodade knedle sa šljivama.

– Nisam ih ja pravila, brate, znaš da i nisam neka domaćica, al’ strašno mi zamirisaše usput na ćošku kod baka Nene što ih domaćinski gotovi, a kakav bih ja brat bila da ti ne donesem tvoju omiljenu poslasticu, izvoli… Marko, ima i za tebe, naravno.

Pruži nam spakovanu užinu držeći knjigu pod miškom, i užurbano krene prema hodniku.

– Hej! – moje srce je tutnjalo u ritmu njenih drskih sandalica – mogli bismo sutra da idemo u pozorište, daju predstavu o “Gospođi ministarki”! – vikao sam za njom dok se gubila u prostoriji onako razdragano.

Može! – dovikivala je – zovem te sutra čim završim pesmicu za onaj patetično –ljubavni konkurs! – ushićeno je rekla – pa ćemo se dogovoriti…

Marko se nasmejao. – Tako znači, a sa mnom sutra na fudbal ništa, a? Dođite posle predstave na igralište, mogli bismo da odigramo koju partiju košarke, ukoliko Dunja nema ništa protiv.

Rekao sam mu da dolazimo, znajući da Dunja neće odoleti pozivu, budući da se već nedelju dana oštro sprema meni na revanš.

– Onda smo se dogovorili, filozofe – kazao je, dok je, smeškajući se, jeo knedle, koje, vidim, počinju da mu se sviđaju, a ja bih slagao ako bih rekao da se zbog toga nisam osećao ponosno.

Николина Зекоња: НИ НА НЕБУ, НИ НА ЗЕМЉИ (Немира и Млада Мудрост у празном свету)

НИ на небу, ни НА земљи

И тако су Немира и Млада Мудрост живеле у свом празном свету у ком је било могуће све. Млада Мудрост је желела да ствара нешто корисно и добро, али није успевала од своје сестре Немире која јој је стално одвлачила пажњу својом великом заинтересованошћу за глупе ствари. Тако да је Млада Мудрост остављала своје послове и заједно са Немиром правила глупости. Чак и када би остајала само са слободним временом Млада Мудрост никада није успевала да нађе одговоре на питања која је постављала и то је јако мучио. Одговор би се увек сакрио негде дубоко у празном свету у ком је све могуће да она никада није успевала да га пронађе.

Лудак са Мањаче

Једног дана њих две среле су се са Лудаком са Мањаче. Он их је одвео у свој прешњави стан да им покаже Шепавог Лутка ког је створио својим искуством. Млада Мудрост била је одушевљена Шепавим који је био изузетно лукав,али Немира је одбила сваку могућу добру страну Шепавог јер је њега створио Лудак са Мањаче. По њој у њему није било ничега посебног и великог,видела је само оно рогобатно и лудо.

Dajana Dujaković: KALINA U SVETU MOĆNIH ČUDOVIŠTA ("Bojažljivo dete neba")

Šuma. Zar uvek mora ona da simbolizuje neku novu nevolju? Te reči su mi odzvanjale u glavi, dok sam vešto preskakala svaki poveći kamen, srušeno deblo ili ispupčeni, debeli koren. Bežala sam od njega, osećajući hladan vazduh po goloj koži svojih ruku. Uhvatio me je nespremnu; nisam mogla ni da pretpostavim da će baš u tom momentu nasrnuti na mene.

Šta se to dešava? I dalje sam postavljala niz pitanja samoj sebi dok sam bežala od tog lovca. Kako su, za ime Boga, vamgoli – ta fatalna greška prirode – uspeli da se odupru mom uticaju posle toliko decenija? Nešto ne valja, zaključila sam. To se nije moglo desiti odjednom. To se spremalo dugo, dugo vremena.

Zaključivši to, zastala sam na trenutak, osvrnuvši se oko sebe. Šuma je bila izrazito mračna. Kroz godine se Ural još na nekim mestima orušio, pa sam sada mogla da primetim i stene od dva-tri metra kako mirno leže na površini zemlje koju prekriva ova šuma. Grane su bile gole i jezive, a na nebu nije bilo nijedne zvezde. Tamni oblaci su prekrili bilo kakvu nebesku pojavu, svetlucavost. Ali to nije bilo zbog mene i moje sposobnosti.

Naočigled je sve bilo mirno. Obučena u crne pantalone, iste boje čizme do kolena i crnu majicu bez rukava, stopila sam se sa noćnim ambijentom. Jedino je belina mojih ruku mogla da me oda i nanese veliku štetu. Zato, nečujno sam čučnula, prstima počela da kopam po mokroj zemlji i odmah zatim celom šakom nastojala da što bolje zamaskiram svoje gole ruke. Mokra i lepljiva zemlja, to hladno blato po mojim rukama je odradilo svoj deo – sada više nisam svetlela u mrklom mraku poput pokretne svetiljke.

Ponovo sam se nečujno osvrtala oko sebe, pokušavajući da pronađem bar jedan nagoveštaj da je lovac u blizini. Izoštravala sam svoj vid, forsirala svoj sluh, ali sve je bilo neočekivano mirno. Čak se ni najtiši šum nije mogao začuti. To me je užasavalo, budilo u meni nelagodu, neku težinu, pa me i nateralo da se prisetim otrovnog gasa koji su lovci pustili pre nekoliko godina kako bi poubijali sve životinje u krugu od oko 200 kilometara od Velenburga. Znala sam šta je to označavalo: oni su nastojali da sve vampire nateraju (na bilo koji način) da prestanu da se hrane životinjskom krvi i da pomoću ishrane toplom ljudskom krvi, zaborave ceo svoj pređašnji život, baš kao što su i oni nekada davno zaboravili, te da na taj način naprave sasvim novu i ujedinjenu civilizaciju pomahnitalih vampira.

Ipak, nisu računali da sam pre više decenija, prilikom izgradnje novog Velenburga – posle velike bitke i svih događaja koji su vezani za taj period naših života, a koje smo nazvali „Blistavi horizont“ – naredila i tajnu izgradnju fabrike sintetičke krvi, koja je decenijama proizvodila ogromne zalihe, isključivo zbog mogućnosti nastanka ovakve situacije. Zovemo jе „Velenburška banka krvi”, u kojoj se nalazi i poseban rezervat koji čuva još dodatnih šezdeset hiljada najvećih svetskih cisterni krvi, i koje su izgrađene u drugoj polovini 21. veka. Njih čuvamo za one „najcrnje dane“.

Vrativši se u stvarnost, shvatila sam da sam potpuno sama. Zato sam samo polaganim korakom krenula ka izlazu iz šume, tragajući za prvim naznacima svetla našeg veličanstvenog Velenburga. Pretpostavivši da sam mu umakla, malo sam ubrzala korak, ali sam i dalje ostala oprezna. Ipak, ono što nisam očekivala jeste to da će se taj lovac srušiti na mene pravo s neba.

Osetila sam udarac u potiljak istog momenta kad sam pala, ali tada sam i shvatila da me snažne ruke dižu sa zemlje, hvataju oko vrata i velikom brzinom zabijaju u hrapavu koru nekog debelog stabla. Osetivši još jedan udarac u glavu, shvatila sam da sam potpuno omamljena. Kao posle desetak čaša suvog martinija. Samo što je ova omamljenost bolela.

Pronašla sam tamne oči ovog lovca, uočivši samo more crnila u njima. Belina njegovog lica kao da je terala mrak koji je lebdeo oko nas, a taj ozbiljan izraz lica me je nagovarao da oteram vrtoglavicu i napokon se prizovem bistroj svesti.

Držao me je i dalje jednom rukom čvrsto oko vrata, ali me nije davio. Pogledom me je fiksirao, a te rumene usne su mu nepomično stajale sastavljene jedna uz drugu. Njegova poduža crna kosa se lagano mrsila na vetru, dok sam u vazduhu osećala napetost. Međutim, u toj napetosti se nije naslućivalo zlo ili neprijateljstvo. Bilo je u pitanju nešto sasvim drugo.

– Kilijane – progovorila sam tihim glasom, bez treptanja ga gledavši pravo u oči.

– Kalina – odvratio je svojim jakim, u potpunosti, takozvanim, muškim glasom.

– Šta želiš od mene?

– Želim da te obavestim o predstojećem događaju – odgovorio je mirnim tonom, sklonivši ruku sa mog vrata.

– Zbog toga si morao da me proganjaš kroz celu šumu?! – viknula sam na njega. – Zar nisi mogao lepo da me pronađeš kad je sve ovo i započelo? – pitala sam, dok sam ga streljala vrlo užarenim i značajnim pogledom.

– Vidi, Kalina, zbog one tvoje vampirke Morije i njene lude sposobnosti, mi, lovci, ne možemo da uđemo u tvoj grad. A pošto su Srebrno oko, i tebe među njima, odbegli vamgoli uspeli da izvedu iz grada, sigurno me ne bi posmatrala kao prijateljski nastrojenog, sve i da sam ti na miran način prišao. Zato sam i učinio to što sam učinio – govorio je on, opušteno se naslonivši na susedno stablo.

– Dakle, kad sam umakla tvojoj četi pomahnitalih i gladijatorskih lovaca, odlučio si sam da me pronađeš. To je dovoljno dobro objašnjenje za mene – odgovorila sam sa podsmehom i nevericom.

– Da budemo iskreni, začudio sam se što nisi pošla sa njima. Ti poznaješ moj odred lovaca. Nije mi jasno – izgovorio je to kao da zahteva objašnjenje, gledavši me zabrinutim očima.

– Kilijane, poznajemo se svega nekoliko godina. Jedino smo ti i ja među svim vođama natprirodnih bića na planeti Zemlji uspevali da postignemo neki kompromis. A onda, vamgoli Crne Reke su napravili pobunu posle više od 80 godina pod mojom redovnom komandom; posle toliko decenija od obnavljanja našeg grada oni su na današnji dan napravili haos u Velenburgu, poubijavši oko hiljadu vampira, podigavši na noge celu vojsku Srebrnog oka, namamivši ih van granica našeg grada, gde nas je čekala tvoja četa sa još ko zna koliko hiljada lovaca razbacanih po okolini. Šta misliš? Zašto nisam pošla sa njima da se sastanem sa tobom, je li?! Postalo mi je sve sumnjivo, bre!

Održavši svoj govor, stala sam ispred njega, gledavši ga pravo u oči. Njegovo lice je i dalje bilo savršeno ozbiljno, pogled hladan i pun tame, a sama njegova pojava se stapala sa ovim jezivim noćnim ambijentom. Ali nešto u meni je jasno odzvanjalo i opominjalo da je on jednostavno prema meni prijateljski nastrojen i da mi ne želi zlo. Ipak, takođe sam u venama osećala da se tu krije još mnogo toga.

– Reci mi, šta će se to desiti? – upitala sam posle minute gluve tišine i međusobnog fiksiranja pogledom.

– Ovo je jače od mene, i ne mogu ništa da učinim kako bih to sprečio. Sem, naravno, da te upozorim, kako bi mogla da se pripremiš – počeo je on, govorivši ozbiljnim tonom, u kojem definitivno nije bilo prizvuka nekoj skrivenoj nameri, niti je zvučao kao da igra neku novu igru. – Od kako smo vam poubijali hranu pre devet godina, vođe svih lovaca na teritoriji Evrope su primili u svoje jedinice vamgole koji su decenijama posle „Blistavog horizonta” tumarali bez reda i discipline. Trenirali su ih u vojne svrhe, s namerom da napadnu najstabilniji i najjači vampirski grad na svetu. Od vrha sam i ja dobio naređenje da u svoje jedinice primim vamgole, pa sam to morao da učinim. Sada, Kalina, sprema se napad na vas. Bio je potreban samo još ovaj današnji događaj – beg tvojih vamgola, koji su pristali da rade protiv tebe. Napad očekuj kroz nekoliko dana, ali budi spremna bilo kada i bilo gde!

Stajala sam na samo metar od njega i gledala ga pravo u oči koje su mi ličile na more crnila. U glavi mi je odzvanjalo, a ruke su mi podrhtavale. Pa zar opet bitka?! Očajno sam samoj sebi postavila to pitanje, dok mi je grlo pulsiralo od straha. Nisam znala šta da radim, šta da očekujem. Ali, iz nekog razloga, jedino što sam znala bilo je da Kilijan govori istinu. U dubini svoje duše sam znala da je to ono što nam sledi. Sada je sve postalo jasnije. Doslovno sve.

Stavivši ruku na moje rame, prekinuo me je u razmišljanju, nateravši me da vratim pogled na njega. Tada je kratko rekao: “Imate krticu. Neko unutar Velenburga, na vrlo važnoj poziciji, radi protiv tebe!”

Osetila sam nešto poput srčanog udara. Kilijan je upravo potvrdio sve moje sumnje – znala sam to već godinama, ali nikada nisam mogla da shvatim o kome je reč ili da pronađem neki konkretan, validan i materijalan dokaz.

Sabravši se, naterala sam sebe da vratim odlučan i čvrst izraz na lice, shvativši da ne treba Kilijanu da pokazujem koliko sam u stvari uplašena.

– Hvala ti na informacijama.

– Iz nekog razloga sam mislio da je to moja dužnost prema tebi – izgovorio je to sa prizvukom zbunjenosti u svom glasu, probudivši u meni nadu da se i on oseća kao da među nama u stvari nema neprijateljstva. Iako smo doslovno bili neprijatelji… na kraju krajeva, upravo mi je rekao da ću se ubrzo boriti protiv njega.

– Ne veruj nikome – dodao je naposletku, te nestao ispred mojih očiju.

Stajala sam tamo kao zalepljena za blatnjavu zemlju, osećajući hladan vetar kako me šiba po licu. Kilijanove poslednje reči su mi odzvanjale u ušima, a tišina koju je nudila ova oštra februarska noć, dvadesetih godina 22. veka, činila je stvari još gorim.

Naglo sam trepnula, progutavši sve što me je stezalo u grlu. Kroz samo nekoliko minuta sam izbila iz ove mračne i mrtve šume na magistralu koja je vodila ka glavom ulazu u Velenburg. Svetla mog grada su me skoro pa zaslepila, a napetost je rasla u meni sve više i više, sa svakim novim trenutkom.

Sporim korakom sam nastavila lagano ka Velenburgu, koračajući po punoj beloj liniji. Ono što me je čekalo je bilo samoubistvo. Jer, po poslednjim procenama, lovaca je sve više i više. Možda i preko pet puta više od nas, ukoliko ne računam vamgole koje već imaju i ove koji su upravo odbegli od mene.

Ali, stisnuvši pesnice, osetila sam tu prijateljsku i potrebnu energiju kako kovitla mojim telom. Mračno nebo je rasporila debela i dugačka munja, a grmljavina je ugušila svu tišinu koja me je činila nervoznom. Osetivši navalu hrabrosti koju su mi nebeska dešavanja ulila, znala sam da ćemo se suprostaviti svakom neprijatelju, svakom čudovištu. Mi imamo mene i moju sposobnost kontrolisanja prirodnih pojava; a snaga koju posedujem, posle više od sto godina od kako sam je otkrila, veća je nego što je ikada zabeleženo u istoriji Dece neba.

Samo me je brinula jedna stvar za koju sam bila uverena da ne mogu da je kontrolišem, i da je vrlo moguće da će nas odvesti u potpuno izumiranje: ko je u stvari izdajnik?!

Vuk Tucakov: PRODUKTIVNI TAMNIČAR

Tamničar je tog dana pojeo obilan obrok koji mu je upravnik zatvora doneo kao mito zbog dobro obavljenog posla. Papirologija se otegla zbog neposlušnih zatvorenika, pa je bilo krajnje vreme da se harpija od nadležnog zadovolji tuđim hartijama koje su se izrodile kroz prebijanje zatvorenika. Strpljenje mu je postajalo sve tanje, a tamničar, Radoje Batina, poslednjih dana je tukao sve nemilosrdnije jer je počinjao da strepi za svoj posao.

Podređeni tamničar je sedeo raskrečenih nogu ispred ćelije u kojoj se nalazilo devet zatvorenica. Jedna ruka bila mu je položena na naduti trbuh koji je milovao pošto je utolio glad posle mukotrpnog rada, a u drugoj su mu bili ključevi kojima je neprestano zveckao da bi jadnice mogle iznutra da čuju zvuk svog robovanja.

Od juče one nisu više bile toliko razborite; dotrajao je njihov otpor i sve misli su otkucale Radoju koji ih je krvoločno mlatio bičem. Odrukale su sve moguće ideje i tajne koje je premlaćivač toliko dugo iznuđivao. Nisu više pokušavale ni da pobegnu, jer su znale da bi to dovelo do rastrojstva u Radojevoj glavi prilikom popunjavana papirologije. Tako bi se tamničar najlakše razjario i zbunio, jer su njemu one bile potrebne zatvorene, sve na broju, da bi mogao da vuče poteze olovkom.

Upravnik je uživao čitajući izveštaj koji mu je gospodin Batina dostavio. Priča svih devet zatvorenica se poklapala, i uočavao se najviši stepen saradnje između njih i čoveka sa bičem. Upravnik je završetak ovog posla čekao skrštenih ruku, i jedino što je on trebalo da uradi jeste da tamničara iz dana u dan podseća na to da imaju rok u kom hartije moraju biti ispisane. Tamničar je radio prljav posao, a gospodin Sudić je samo čekao, trljajući ruke.

Pored obroka kojim ga je nahranio, upravnik je tamničaru obećavao da će spise koje je marljivo sastavljao pokazati najvišem vrhu njihovog posla, koji će se oduševljavati i o izveštaju dugo pričati kao o nečemu jedinstvenom i do tada neviđenom. Radoje Batina je u to polagao velike nade i maštao o danu kad će njegovo delo ovaploćeno kroz doslovno prolivenu krv videti svetlost dana koja je u zatvoru bila toliko retka, toliko slabo uočljiva.

Gospodin Sudić je odlučio da odnese izveštaj u arhivu, koju je tamničar Radoje sa oduševljenjem nazivao svojom knjižarom. Izašao je iz svoje kancelarije i uputio se do vrata prekoputa. Otvorio je vrata koja su za sobom propustila dah vlage. Kiseli izraz na narednikovom licu pokazivao je kajanje, ali se ubrzo sabrao i upalio svetlo. Na drvenim, vlažnim policama koje su sačinjavale krug u ovoj prostoriji oblika valjka nalazilo se nebrojeno knjiga obavijenih paučinom koja je odolevala smradu. Sve te knjige bile su izveštaji koje je tamničar Radoje ispisivao, batinajući uvek nove grupe od devetoro žena.

Upravnik je zverao okolo nekoliko minuta, pokušavajući da nađe mesta za najnovije Radojevo pisanije. Začudo, našao ga je; postojala je rupa između dve knjige, što je upravnika i veselilo i dražilo, jer je to ukazivalo na to da je lopov negde odbegao sa izveštajem koji će jamačno pročitati. ,,Nađe se i takav koji katkad čitucka’’, pomisli upravnik i sa sablasnim osmehom na licu zapečati sudbinu najnovijeg tamničarevog izveštaja uguravši je u prored između dve plesnive knjige. Zatim protrlja ruke da zbaci sa sebe prašinu i ravnodušno, ne okrećući se, izađe iz arhive zalupivši za sobom vrata.

Nekoliko dana kasnije, Radoje Batina se našao u upravnikovoj kancelariji. Trebalo je popuniti novi izveštaj. Posle Sudićevog objašnjavanja kako da se izveštaj sastavi, tamničar ga je upitao, ne mogavši da savlada svoje iščekivanje: ,,Upravniče, kako je prošla u visokom društvu moja knjiga?“ Upravnik se neprimetno osmehnuo, i odgovorio: ,,Svi pričaju o njoj! Idi brzo i sastavi novu!“

Radoje Batina je trčećim korakom odleteo do tamnice, gde je tukao novih devet zatvorenica, verujući da se trud isplati i da sve to nešto vredi.

1. JA, GLAVNI JUNAK

Dobrodošli na Kurs kreativnog pisanja proze!

Kao što smo napomenuli na prvom predavanju, osnovni cilj našeg Kursa jeste da naše polaznike učinimo boljim i samopouzdanijim autorima. Prvi – i najvažniji! – korak prema većoj sigurnosti u umetničkom izražavanju jeste bolje upoznavanje samog sebe, odnosno sopstvene poetike. Sigurniji i maštovitiji pisac počnete bivati onda kada počnete da pobliže istražujete sopstveni umetnički senzibilitet, stilske i tematske preferencije, odnosno teme i ideje koje vas intrigiraju.

Zbog toga je naša prva tema posvećena jednoj vrsti kreativne introspekcije. U ovoj vežbi ćete, naime, imati zadatak da napišete priču koja će odraziti vašu unutrašnju autopoetiku. Napominjemo da ovoga puta nećete pisati ESEJ u kojem biste eksplicitno navodili svoje umetničke nazore („Ja volim da pišem o…“, „Uzori su mi…“), već ćete tu informaciju morati da kreativno izrazite kroz fabulu, događaje, likove, simbole itd. Kako bi vam stupanje u kontakt sa sopstvenim unutrašnjim autorom bilo izazovnije, dodatni zadatak u ovoj vežbi predstavljaće činjenica da glavni junak vaše priče morate biti vi sami – odnosno, mistifikovana verzija vas samih. Svom tekstualnom alter egu ćete tako odabrati određenu ulogu, zanimanje ili poziv (pesnik, istoričar, fotograf, detektiv, pustolov, vojnik..) koji će najbolje odraziti vaš umetnički identitet, kao i neku specifičnu karakternu, moralnu ili emotivnu osobinu (maštovit, zaljubljen, zbunjen, besan, ironičan, realan…). Osobina koja odaberete svom glavnom junaku, to jest samom sebi, kao i njegova „uloga“, mora dakle oslikavati vašu autopoetiku, pa ćete tako kratak opis samog sebe („Zaljubljeni detektiv“, „Besan pesnik“, „Stidljivi fotograf“) staviti kao podnaslov vaše priče. Naslov, naravno, sami birate!

***

Radovi se moraju predati do petka, 14. oktobra. Idući čas biće održan u utorak, 14. oktobra. Ukoliko imate bilo kakvih pitanja vezanih za ovu temu, možete ih postaviti u komentarima, putem mejla (na ffproza@gmail.com), kao i na konsultacijama idućeg utorka (od 17:15h).

Srećno pisanje!

Pravila kursa

Slanje radova

– Radovi se šalju iskjučivo elektronski, na mejl adresu ffproza@gmail.com. Pristigli tekstovi se potom objavljuju na sajtu zing.ff.uns.ac.rs.
– Radovi mogu biti pisani ćirilicom ili latinicom, u bilo kom elektronskom formatu (.doc, .docx, .txt, .rtf, .odt, .pdf).
– Radovi se moraju poslati u roku od deset dana po zadavanju teme. Ukoliko se čas, prema rasporedu, održao u utorak, rok za predaju priča tako je idući petak.
– Radovi poslati nakon isteka roka neće biti prihvaćeni!
– Radovi poslati kao odgovor na prethodne teme neće biti prihvaćeni!
– Radovi pisani latinicom bez dijakritičkih znakova („ćelavom latinicom“ – c s z dj dz umesto č ć š ž đ dž) neće biti prihvaćeni!

Sajt, komentarisanje i časovi

– Svi pristigli radovi objavljuju se na sajtu zing.ff.uns.ac.rs kako bi polaznici mogli da čitaju radove jedni drugih u periodu između dva predavanja.
– Ostavljanje komentara na radove drugih autora ne samo da je dozvoljeno, nego se i ohrabruje. Jedini uslovi su: komentari ne smeju biti napisani u formi trivijalne pohvale ili pokude („Sviđa mi se“, „Loše je“), i moraju biti potpisani imenom i prezimenom (bez nadimaka, nick-ova itd). Broj i kvalitet poslatih komentara ulazi u konačnu ocenu.
– Časovi predavanja rezervisani su za interaktivnu kritičku diskusiju o poslatim radovima i samoj temi koja se u tom trenutku obrađuje. Učešće u razgovorima na predavanjima značajno utiče na formiranje konačne ocene.

Ocenjivanje

– Polaznici Kursa kreativnog pisanja proze ocenu dobijaju na kraju letnjeg semestra, odnosno u junu. Nije moguće izaći na ispit u bilo kom ranijem roku.
– Uslov za izlazak na ispit stiču oni studenti koji su  odgovorili na više od polovine zadatih tema. Primer: ukoliko se do kraja Kursa bude obradilo ukupno 12 različitih zadataka, na ispit mogu izaći samo oni studenti koji su odgovorili na makar 6 zadataka.
– Studenti koji ne uspeju da odgovore na polovinu zadatih tema na ispit mogu izaći najranije u januarskom ispitnom roku naredne školske godine, i to isključivo pod uslovom da su u međuvremenu nadoknadili manjak napisanih radova.
– Elementi na osnovu kojih se određuje visina ocene su: broj poslatih priča, kvalitet odgovora na zadate teme, učešće u diskusijama na časovima predavanja i broj poslatih komentara na sajtu.