Ela Čanji: RIPTIDE

Ubica kotrlja značenje po mozgu. Potajno masturbira na mazohizam, dok je u stvarnosti domina. Zato i nije odigrao svoju ulogu dželata. Izgubio bi sebe-značaj.

Samoubica više ne naručuje ubistva, ali ostaje prerasla Lolita, pokorno dosledna bodlerovskoj ekstazi.

Senka ćutke puši i prede, zajedno sa mačkama, istovremeno osuđujući i protežući se sa njima. Gusenica joj se lascivno uspuzava uz i niz butinu, a Senka je pohotno čašćava kikosiktom nevine zmije.

Taran stiska na grudima Teru i pita se gde su njegove Kuće i zašto sam ga vratila u sanatorijum. Oči mu preklinju nabadanje na sjajni apsurd.

Svi sedimo ćutke u mračnom potkrovlju i gledamo se nepoverljivo, pitajući se: šta koji kurac?

Bogovi se muvaju tu i tamo. Odlaze i dolaze, mrmore svoje litanije u bradu, pitajući se da li postoje.

Aveti, čudovišta, deformiteti i personalni demoni su zbunjeno tihi, jer znaju da kada kažeš tišinu pretvaraš je u apsurd.

I ja. Kao tišina koja se boji da se izrekne. Jer zna da ne zna kako.

Usta su mi zašivena. Kako da im kažem da su iluzija?

Simpatetički Đavo me brine. Dželatstvo mu se krije u nematerijalnim naborima. Prožima me jače od svih prisutnih. Moj Đavo Perverznosti. Moja provalija i presudna hrid.

Kao da zna, okreće se ka meni. Ja sam tvoja esencijalna nota - šapuće njegov osmeh.

Svi gledaju u mene gledajući u njega.

Tu na spratu skupila su se sva prazna pitanja, prazna pričanja i prazne buke. A ja gubim stanje za reči, nad rečima. Ne znam kako mojim rečima da objasnim da su samo reči i ne znam kako da im kažem da su ništa i da su sve. Da su ja i da su niko i svako.

Jesu li reči potrebne rečima?

Moj lični Mefisto će me kazniti, osećam, ali to je mazohizam koji volim. Razapeta između njih i njega, znam da ću se razmrskati o njega. Jer tako treba. Jer drugačije ne bismo stvorili nova sazvežđa, dok naše suprotne struje prave novi veliki prasak i jedan novi mlečni put.

Ratrgnuće me i podeliće moje meso mojim gostima. Napojiće ih mojom krvlju. Jer im nisam dala više kada im je to bilo potrebno.

Đavo mi šaptavim dodirom miluje vrat. Užareni jezik palaca po mojoj znojem orošenoj koži. Priča će o tebi kao o onoj koja je punila životom svojom smrću. Kao nagradu, ubiću te oštricom pod kojom je samoubica do besvesti svršavala. Jer Đavo je milostiv.

Zurim u bezdan njegovih očiju - na ivici ekstaze i na ivici provalije, tonem u obe, večito razapeta između euforije i agonije.

Dragana Drlačić: VALOVI POŽUDE

Talasi

Života, smrti ili snova svejedno,

bitno je da se čuje šum.

Šugav dan, ne može biti gori.

Na samom kraju planete negde treperi mir.

Teško ga je dostići kažu.

Nemiri muče dosta dugo.

Sta se dešava? Pa ovo je savršeno!

Daleke obale nameštaju svoje kapke, govore zaumno dahom početka**

Ne volim početke, nespretni su, teški, bolni. Nešto slično kao i rastanci.

Maj je tako poseban, pored cveća, lala, jorgovana baš tu_______Samoća!

Znači sve su lagali za mesece, šarena vuna za lakoverne. Mesec zaljubljivanja..

Hahhahahhaha, ah sva gorim.

Kakva glupost, ljudi u svašta poveruju.

Ja: Gde je moj gospodar?

Razum: “Čitam doci će, mora doći, a kada dodje šta ćeš mu dati? “

San: Pojaviće se i kazati:

“Ja sam tvoj mag, ja sam tvoj kralj mačeva, ja sam sve ono što ti želiš a ni ne znaš da si sposobna da ostvariš, sa mnom si sve I sa mnom možeš osetiti ništa”

_____A tebe ništavilo privlači, voliš mračnu stranu. Grcaš za nitima propasti. Gledao sam te kako ih tražiš i u samoj sreći, tvoje ushićenje mi godi, nastaviće.

Otupećeš od razuzdanosti tela, pred ovom za tebe velelepnom tvorevinom.

Zanemećeš od užasa i spremnosti da se ugušiš u grehu.

To je pokretač, što je veći užas pred tobom , srećnija si. Znam, kroz mene živiš u podsvesti.

Šaputaće ti na uho zlo, goriš, prelamaš se, strast sve ječe probija kroz pore svesti i nesvesti. Stapa se.

Dodji, ajde k meni dozivaš ga, znojiš se, telo ti hrli, on te iskušava.

Gospodaru, Gospodaru Vasa sam.

Od nemila do nedraga, I danas I zauvek.

Zašto me mučite?

Uzmite me. Moji prsti Vam pevaju sonete. Počujte samo. Ne mogu da ih obuzdam.

Ni nerve, ni sebe, ni misli.

Gde su odgovori?

Šapnite mi opet nešto neprimerno.

Ja želim da se gubim u okeanima bluda.

Želim sve .

Udarite, vredjajte samo se pojavite opet.

Ja ne postojim i ne živim ako ne osetim dah na svome uhu.

Posveta:

Dok budeš čitao sledeće reči kazačeš kakve veze sad imaju snovi sa istinitošću trenutka, a nećeš pomisliti da je možda sve odatle i došlo****

Ne znam, možda ti znaš gde nestaju snovi kada se prenemo? Ti mi kaži ko ih pušta u noć a zarobljava u osvit? Kaži još i ovo zašto se sneva? 

Дајана Јосиповић: НА ИШЧУПАНОМ И ОКРЕНУТОМ ЈАБЛАНОВОМ ПАЊУ

Пружен тепих пред Сафетовом кућом. Натопљен водом и напола орибан. Неиспран. Цријево за воду, провучено кроз ограду из Химзине авлије, лежи сада преко Сафетових бутина, па тако преко њих натапа земљу.Сафету се чини да одлази под тепих. Осјећа као да се пење сваким трзајем свог тијела. Под земљом се ваљда скупља снага. Сада, док гледа небеса, чини му се да су над сваким мјестом иста. Гледајући у њих, човјек не може да зна гдје је.
- А, што мора и да зна. Како је бесмислен човјек у свом очајању да савлада тренутак – помисли кад му испред очију пролети пчела коју као да поздрави гледајући за њеним пуним прашним корпицама. У лијеву руку у којој му је бројаница, чак и испусти мало цвјетног праха. За срећу. Осјети се постиђеним и кривим што никада раније није размишљао како силину корисног може да носи такво мало тијело.

Мирис јаблана. Зна, три стабла су испред куће. Засадио их је као дјечак, с оцем када се вратио из болнице из Тузле. Од тројице браће, он је помагао око садница. Вјеровао је да се то тата, као и увијек на свој начин, извињава што га испред болнице нико није сачекао, са још неопорављеном раном ампутираних прстију. Јабланови сада миришу на татину кривицу и на дјечакову заблуду. Додирну му косу неко покретом оног који је годинама био одсутан.
Одувијек је желио ишчупати једно јабланово дрво, окренути га и стајати му на пању. Видјети све и једним покретом склонити све што ти смета и жалости. Бити горе. Изнад и далеко. Са те висине чинило би се као да чисти, а не да руши. Бука се не би чула. Барем он тако мисли. И сад је коначно горе, а једино што види је он сам доље. Плаче. Крв му лије из лијеве шаке на којој висе прва три прста. И види, опет он, мало даље и мало старији са фластером преко ока на које више никада није прогледао и које је постало право сљепачко око. И види, сина који га пита да ли због тога он има плаве очи, а сестра смеђе. И види, опет он у теочанској болници у крвавој војној униформи; и види сестру која, говорећи му да је био неваљао, отркива чаршав испод којег се указује одсјечена нога изнад кољена. И види, опет он; на орнаменталној шари неисправног тепиха, упорно притишће један чворић и помијера уста као да нешто говори. А, из њих као да су излазиле ријечи које својим ћутањем унапријед потврђују узалудност која ће бити изговорена. Помисли, је л' он то умире или можда сања

Stanislava Ilić: SUSRET

Nakon dvadeset godina se vratila na staro mjesto, na zgarište svoje mladosti. Selo Rukavac, potpuno napušteno i izolovano. Stare kuće obrasle korovom niču iza svakog ćoška. Nekada su iz njih izlazila seoska djeca sa svojim roditeljima žureći u školu ili na posao. Sada one imaju nove mještane- oformljena staništa sitnih životinjica koje mile iza svake travke i ruševine. Među ostacima crkve, koja se nalazi u samom centru sela, jasno vidi popa Đorđa kako se bezbrižno sprema za služenje liturgije. To je bilo prije nego što se saznalo kako je prevario ženu, prokockao novac za uređenje crkvene porte , a zatim dobio batine za oba ova đavoljeva iskušenja kojima nikako nije uspio odoljeti. Nije imala vremena da se zaustavlja da ga pozdravi, nešto ju je vuklo naprijed. Prolazila je pokraj osnovne škole. Dobro se sjeća svih dragih ljudi i događaja pod tim sada izlupanim krovom. Tik ispod njega, na tavanu, se nalazila biblioteka. Govorilo se često da su se tu nalazile magične knjige, razna čudovišta, utvare. Od tih dječijih maštarija se mogla čitava zbirka napraviti. Ali sada djece više nema, a ni priča. Pored škole u maloj kući je živjela gospođa Jerkov sa kćerkom Sarom koja je imala blaže smetnje u razvoju. Majka je najčešće strahovala da svojom lakovijernošću ne bude žrtva nekom ološu. Selo im je često pomagalo i zalagalo se za njih. Međutim, nakon majčine smrti njene bojazni su se obistinile. Saru je upropastio jedan takav, a o tom skandalu se dugo pričalo. Uvijek je više na cijeni tuđa nesreća. Ivona uđe u kuću, a unutrašnjost dobi stari izgled, kao da se vrijeme vratilo. Stajala je ispred blijedožute fotelje, a u ruci joj se odjednom nađe pištolj. Prstom polako dotiče vrh obarača. Disanje se usporava. U daljini vidi dvije nejasne figure. Ona se približi i prepozna Đorđa koji je obuhvatao Saru dok je ona pokušavala da se otme iz njegovih ruku. Još malo. Momenat. Ivona uperi pištolj u njega. U tom trenutku otvori oči.

Nalazila se u ordinaciji doktora Kraljevića.

,,I? Da li ste vidjeli nešto više?“ - Upita psiholog.

,,Ne, ništa.“ - slaga Ivona i užurbano pokupi svoje stvari i izađe.

Bilo joj je dosta. Pričala je dugo, o sebi, svom životu, ljudima koji su je okruživali. Ovo je već četvrti put kako hipnozom pokušava da povrati sjećanje iz djetinjstva i više nije mogla da ide dalje. Ili, prosto, nakon ovoga, nije ni htjela. Iscrpljena je odlepršala kroz teška, drvena vrata male sobe na kraju grada. Tragovi prošlosti su došli da je uhode, a njen problem se još dugo neće riješiti.

Милош Петровић: ПАТРОНАЖНА СЕСТРО

Тихо вече, испод дивљег кестена падале су љетне кише. Замисли стварно кренем са таквим смећем. Нема мјеста благом додиру чак и кад боли, тад капи кише по лицу траже пут, не сузе, кише. Радоснице овдје никад неће правити поплаве. У расцјепу дрхтавог срца умјесто крви плутао је чај од нане све док није дошао до ерупције, свог обећаног Везува. Гледам нас кроз декаде проткане у пулс трептаја као оне ноћи. Десетине људи а ми сами, знамо шта хоћемо док они су докони. Брзо је протутњао мјесец и као што рекоше, јутро доноси крај. Прије но се утопих у мрзак ми сан у ретровизору видим своју ретровизију најромантичнијег залеђеног даха уз помоћ ког сам се једва попео до твојих очију, скочио у њих и још нисам испливао. Ту ми је добро, сигуран сам и више не гледам све те фаце нискобуџетне и лијепе кутије у којима, гле чуда, нема ништа. Укус им је никакав а твој је слађи од слатког, буди мој мед док те стављам у коњак, ти си моја honey. Патронажна сестро, дођи док се губим у сливу параноја јер ми је све у животу потаман. Брижно гледај како млатарам ногама објешен за бор у пољу робова истих као ја. Стави облогу на моје чело да угасиш пожар на згради која изгледа као олупина, а може да се начини продуктивном само ако су неонке бездан плаво боје у подрумима душе. Гдје год да одем не могу ти побјећи, како да залута човјек ако не зна куд је кренуо. Ако заћутим заувијек немој да ме будиш, од тишине је само ћутање тише. Кад ти се учини да овај универзум није прави за нас, имаћеш право. Балкански смо оксиморон па нас људи гледају као на пријатељске непријатеље. Пореметићемо им диоптрију и забости трн, нека тако гледају док им харамо оком као у Нигерији Харам Боко. Могу да постанем цијели твој свијет у мору препрека јер ако несрећа спаја људе онда их тренутак урезује у металне наслаге њихове ауре. Ми хоћемо нешто ново па нас не могу уплашити промјене, држи ме за руку док откључавам таму, кључни сам играч у тој игри па имам све кључеве за твоје снене кључаонице. Кад ако не сад, ако се одстранимо млади бићемо странци када остаримо. На рубу ругла док нам је поглед уперен ка дну видјећемо пут којим се може ићи само около, јесте погрешно али је занимљивије и оставља трагове. Дочекај ме као црну овцу бијелог стада, са свим мојим ужасима и отровима, ништа није савршено, не може се калити челик па се онда мјешати са мрамором. Буди чврста и пусти ме да нестанем јер се само тако могу опет појавити, тад ћу ти оздравити, патронажна сестро.

Петар Данхамјевски

Snežana Orčić: NEUSPEH

Sreli su se posle 16 godina u nekom bistrou na kraju grada. On, propali pisac, i ona, književna kritičarka, sedeli su pijuckajući i polemišući o književnom stvaranju.

- Ma mene je pokolebalo kada je neko za umetnike bezobrazno prokomentarisao: Ma kakav duh, ono što stoji unutar njih tamo i mora ostati.

- Jao, zar ti nisi svestan da tvoje pisanje ne zavisi od njih? Samo od tebe.I nemaš nijednog pomoćnika, znači ti, kao glavni igrač, moraš da imaš pravo izbora! Zar se ne sećaš šta si mi govorio na studijama?

- Imao sam san. Sećam se. Ali posle prvog neuspeha džaba. Hrabrost, treba mi hrabrost!

Strašno je čeznuo za zvezdom koja je sjala negde daleko. Godine njegovog rada kao da su nestajale uzalud. Sve to što je bilo napisano istinski je osetio samo on, do drugih je to malo dopiralo.

- Hajde, daj meni spise, baš me zanima čega se toliko bojiš. Ako mi se bude dopalo, imam neke veze, videću šta mogu da uradim. Ako ništa drugo, bar mogu neku kritiku da udelim.

- Pa dobro, videću kad rešim neke stvari sa sobom. A nisam baš ni u zavidnoj finansijskoj situaciji, pritom i nisam siguran da to više želim...

- Dobro, razumem finansijski problem i nesigurnost i sve, ali... Ipak, slobodni smo, šta ima tu još da se rešava?

Od tog razgovora. Prošlo je dve godine.Snovi su postali stvarnost. Njegovo delo dobilo je razne pohvalne komentaree, ali jedan mu je posebno značio. On je bio upućena svim piscima, a takvu misao probudila je baš njegova knjiga. Komentar je glasio ovako: „Da li su to njihove duše ili dominantne vrline koje ih karakterišu?“ Uspeo je. Promenio je sliku o piscima i njihovoj osećajnosti. I nakon tog komentara, usledio je osećaj pokajanja i zahvalnosti. Setio se da je nekada hteo da nestane i prekine svoj život zbog jednog neuspeha. Ali zaboravio je...Život ima značaj u bilo kom obliku, dokle god postoji duša koja oseća.

Lana Lemajić: VRIJEME U JESEN

Ležim u teškom, zanesenom lišću. Osjetim da me nešto vuče dole. Često se pitam da li je to gravitacija ili neki melanholični osjećaj pripadanja. Zemlji, kome god. Odlažem obaveze, prijatelje, u neko dalje vrijeme. Kao da mislim da vrijeme postoji. Nikad duže noći nisam doživjela. Umjela sam da pripadam travi satima, slušajući pucketanje lišća. Sad slušam gramofon, pa mi se čini kao da se šum ponavlja. Mada ja ne umijem da ga objasnim. Umjesto prisluškivanja svijeta, sad se trudim da ga posmatram. Često primijetim neku izmaglicu. Kao kad dugo posmatrate lošu sliku i onda uočite neki detalj koji vas totalno oslijepi za svaku prosječnost naspram njega. Pita me Pavle šta vidim na njegovoj novoj slici, a ja ne znam šta da mu kažem. Crvena boja i nešto slučajnosti? Ta moderna likovna umjetnost mi je nekako strana. Ne osjećam da je ideja važnija od talenta, a on me uvjerava da je to tako danas i da on izražava neki duh vremena koji još nismo doživjeli. Kažem, ja to ne razumijem. A on se smije, pa mi kaže: shvatićeš. Prošle su četiri godine. Meni je to i dalje besmisleno. Pa, kažem mu, imam i ja milijardu ideja, svako bi mogao da naslika dva trougla, u različitim bojama i različitim pozicijama, i da ih okači u Muzej moderne umjetnosti. On mi kaže, pa ajde. Da vam pravo kažem, kad mi tako nešto kaže, stvarno bih otišla u taj jebeni Muzej i napravila performans, u znak protesta svim onim šarlatanima koji grdne pare uzimaju na te trouglove; ali neću da se petljam tamo gdje mi nije mjesto. A i ti novi likovni talenti su postali kliše. Svi su nešto neshvaćeni. To mi se čini kao bježanje od realnosti. Sjećate li se one šljašteće Danice, kojoj sijaju trouglovi na suknji, ponedjeljkom u 6 uveče? E, Pavle je, prema tom sastavu, slikao jednu sliku. Znao je da me nazove u 3 ujutru da me pita zašto sam je poredila sa antilopom kad on tu ne vidi nikakvu antilopu. Takođe, nije shvatao kako trouglovi mogu da se rotiraju. Mislim se, apstraktnost ti je na nivou. Ali rekla sam mu samo ovo: samo u jesenjim noćima znaju da su nekada činile krugove. To je kao shvatio. I tako, ležim ja u lišću i razmišljam. Međaši su divni na jesen. Pošto je vrijeme tamo suptilna kategorija, desi se da to lišće traje godinama. Bar u mojoj glavi. Nekako je to selo rasejano. Valjda zato što je prostrano, pa mi se čini da mu nema kraja. Dugo sam čekala da se nešto desi. Prosto te pojede melanholija seoske ravnice. Mislila sam da je promjena sredine to što mi je potrebno. Pa sam ga i dočekala. Ali, ipak, lijepo je nešto čekati. Iz ove pozicije: možda i ljepše. Ovdje mi je stalno hladno. I u glavi mi pada snijeg. U svemu sam, ali nisam. Pomislim, ostariću u čekanju. A krenula sam samo u obilazak…

Vanja Kovačević: ILUZIONIZAM

Neka džuboks spere mirise prošlih nadanja, a vetar nek donese nove misli. Prokletstvo je nositi na duši krivicu spoznaje. Prokleto je uklet hodati bosonog, a sanjati da lebdiš. Ja sam prokleta. Ne oprosti mi grehe Trojeručice moja, jer pokajanje i ne tražim, već sakati mi dlanove istrulele od dodira, poseci mi šake, pa ih imaj pet. Iluzionizam je stari pravac u ljubavi, gde reči nemaju nikakvu težinu, samo san na javi opstaje u nemiru bolesnog uma. Moje su iluzije znaci sa dna, neshvatljivi za druge. Hodati uzavreo beznačajno, dugo u noći i hladiti se na vetru. Hladiti prošlost, ubrizgavati nova nadanja, započinjati nove priče u glavi, dok razara bol teška isto kao onaj novembarski vetar koji je duvao i prethodnih godina, a nisam ga osetila. Ma ne, to nisu suze, pogledaj, to kiša pada po krovovima očiju. Umorni kapci polako se otvaraju, čekaju onaj tupi pogled, ali ulice su i dalje prazne. Sve je bilo mirno, čuo se samo otkucaj ponoći na časovniku obližnje crkve i neki pucanj malog revolvera iz neke malene sobice ili sam to ipak umrla ja. Nisam sigurna više, samo znam da je celu noć padala kiša, koja je spirala žigove mojih okovanih stopala, i gotovo kao u izmaglici osetila sam da je te noći nekome padala sasvim obična kiša.

DUNJA BRUSIN: SUNCE PRESTANI DA SIJAŠ MENI POTREBNA JE TAMA I TIŠINA JER U GLAVI JE GALAMA

Ulice su pune blata i prljave vode koja se provlačila svuda, a suva trava rasla je samo uz zidove velikih betonskih solitera. Stare fabrike uspešno su radile takmičeći se sa novim u proizvodnji smrdljivog smoga. Ljudi su gazili jedni preko drugih, blatnjavi i mokri, ispunjeni lažnom srećom i stvarnom mukom. Ovde bi i najspokojniji čovek osetio tenziju i agoniju. Ništa nije strašnije od praznih glava i neispunjenih srca. Spustila je roletne, otišla do kuhinje po vodu i počela da pije. Pila je i pila, popila je verovatno cisternu, ali žeđ nije prestala. Meni alchajmer ždere um, očajno je vikala. Šta će biti sa mnom? I šta je otelo mom biću lep ženski izgled? Izraz lica mršave i sede žene čas je smešan, čas tužan, a usne ne prestaju da se miču. U trenutku kada se veliki luster otkači sa plafona i lupi o zid iznad kreveta, ikona Hristovog raspeća se zatrese i padne na policu sa ogledalom. Ugledavši starca ćelave glave u razbijenom ogledalu, nadala se da će zaslužiti empatiju. Nacrtala je pentagram ispred sebe kako ne bi mogao da joj priđe. Starac je njušio je u pravcu nje kao da oseti miris tek ispečenog bifteka. Bio je čudno obučen, poput čoveka koji promašio par vekova. Njegove prodorne oči privlačile su je ka njemu. Noge su same želele da mu se približe i za nekoliko trenutaka našla se kraj njega. Stiskao ju se svojim snažnim rukama oko struka i pribijao ka sebi. U njegovom naručju osećala se kao pacov sa kojim se sita mačka igra.

-Tvoje vreme otkucava, umrećeš!

Urlao je vrhovni Bog koji je nasledivši silu I moć svojim postojanjem plašio ostale Bogove. Posmatrajući srp koji je čvrsto držao u svojoj modroj ruci I veliki sat koji je bio naslonjen pored uramljene slike njenog davno preminulog rođaka, ponavljala je u sebi: ,,Ja sam poludela!” Igram igru u kojoj nema pravila jer u njoj pobeđuje samo on. Pri pomisli na ludnicu koja će joj verovatno postati novi dom, gubila se u sećanju na davnog prijatelja koji je završio tamo. Pitala se da li je živ. Psihijatri su ga kljukali lekovima jer su bili prezauzeti važnijim slučajevima poput bogatih biznismena koji su se po stoti put skidali sa koksa. Radije bih da umrem nego tamo da završim, uporno je ponavljala. Na groblje niko nikad ne zalazi, čak ni ludaci. Živi ne žele da se mešaju sa mrtvima. U tom stravišnom momentu pojavila se pored razbijenog ogledala sa odrazom starca minijaturna projekcija planete Zemlje. Zagledana u nju, beše ubeđena da je baš ona zbog svoje nemoći pred bolešću bila odgovorna za stanje u kojem se našla. Otišla je do kupatila da se umije I u drugom ogledalu videla ništa. Trljala je oči dok ih nije skoro iskopala I tada je shvatila da joj se sve priviđa. Halucinacije su prestale, osetila je olakšanje I nadala se da je niko neće tražiti u narednih par meseci dok se ne oporavi.

Olivera Ćurčić: ZAVRŠETAK

Najavljivali su ovaj dan, ne kažem. Ali, ipak, čovek nikada nije dovoljno spreman i sposoban za to, uvek želi još nešto da uradi. Te mogao je pogledati još jednu epizodu omiljene serije, otići u bar još jedan šoping, popiti kafu s prijateljima, odgledati još jednu Zvezdinu utakmicu na Marakani, pročitati bar još jednu knjigu – mi smo vrlo obrazovana nacija, čitamo do srži. A tek odlazak na more, pa obožavana Hurgada i najlepše Crveno more me čekaju! Ako me neko pita, nikako nisam spreman za ovaj dan, a treba da uradim još dvesta stvari, pa onda, šta Bog da. Sve novine pišu samo o tome, ništa drugo čovek ne može ni da pročita. Par noći unazad samo sanjam te proklete jahače, ne moram ih ni videti, već znam kako izgledaju najavljivači neizbežnog zla. Blic ih predstavlja, kao da ih je, u najmanju ruku, već neko od novinara negde i video. Svaki dan imaju nove, neobične ilustracije. Prvi dolazi na belom konju, nosi veliki luk, na glavi mu je venac, dok je drugi na crvenom konju, a svi su se raspisali o krvi koju simboliše taj crveni konj, kao da to pošten svet sam ne može da zaključi. Treći je na crnom konju, a ilustracija vage, koju on nosi, prevazilazi maštovitost medija danas: jahač nosi novu, digitalnu vagu, onu koju reklamiraju u Top-šopu, i košta boga oca. Naravno, vaga je znak hrane koju će nam meriti, oduzimati i uništavati, kako bismo, kao pseta pocrkali od gladi. Dvoumim se da li je maštovitije prikazan treći ili četvrti jahač, koji dolazi na konju bledo zelene boje. Jasno nam je da će se ta boja iskoro naći na našim licima kao posledica teške bolesti, nemaštine, a bledilo će značiti truljenje i leševe oko nas. Njega predstaviše na sledeći način: oko njega postaviše oblačiće, aludirajući na njegove misli: “Imam moć svih prethodnih jahača”, “Ubijam gladju”, “Ja sam najmoćniji”, “Dovešću i divlje zveri”, “Ne treba mi vaga, ja ne merim, sve oduzimam”, “Gotovi ste”. Blic je, zaista, uvek bio inspirativan. O Kuriru, Telegrafu i ostaloj ekipi da ne govorim, svuda ista priča.

Tog jutra, od šest sati svi su bili na nogama. Grad bruji i gori, reči prolaznika odzvanjaju, svi bi svakoga još samo nešto pitali, ali, vreme ističe. Brojimo sitno! Ovo postaje zanimljivo. Red na šalterima za atomska skloništa je kilometarsk. Čitava procedura. Stvarno smo optimističan narod, mislimo, iz svega ćemo se izvući. Ispoštovaću i to zbog supruge i dece, ali sam odavno odustao. Života, bar na ovom svetu, više neće biti.

Sledi suočavanje sa samim sobom i preispitivanje sebe, to je gore od bilo kog suda i bilo kakve apokalipse. Porodica- o njoj mislim; sigurno je da smo se smejali, grlili, voleli, plakali, besneli, vrištali… Živeli. Nastavićemo život i ljubav, na nekom drugom, boljem mestu.

Светозар Марчета: КИРКА

На вратима гледам непознат број.
Док одлазим из стана који није мој

уживам у поетици празних џепова и мокрих зидова. Јер цео дан киши, и цео дан се хладна вода слива сивим улицама у темпу за плес. Ветар који носи тамне листове носиће и блатњаве гуме мог аута право у амбис тражења тебе. Тебе, у проклетом стаклу чаше. Док моташ моје мисли у танке ризле уместо дувана - Небо боји оловом зрак, а ја за сваки облак кажем да је наш. Именујем сваки и

Поздрављам туђе јутро,
Док бежим од мрака у сну

у ком нема Неба изнад мене, будим се и напуштам кафану. Кафу гуштам сам уз Балкан Инфо, и размишљам зашто се моје Небо од мене сакрило у оном сну. Теша узалуд тражи оловку, а ја у вортексу осећања схватам да је оно увек било тамо где си ти.

Волео бих да си ту.

А требао сам бити твој Гручо Маркс. Са дугачком цигаретом међу зубима викати That’s me, док се смејеш и гледаш ме. Лагати себе јефтинијим квантитетом није замена којом се поносим, али је користан аналгетик за гледање твоје уске хаљине и руке која је некада тако добро играла танго.

Од рођења свој,
ал’ никад добар крој

одела овог нашег јужнословенског. Кад су мог прјатеља Петра Данхамјевског и мене пробудили тог лета и претворили у свиње, схватили смо да су нам преуске ове балканске груди. И тада је све почело. Ова прича се полако претвара у бескрајну колотечину без смисла, имам наду али уствари ништа. Само се

тетурам Балканом пијан,

од првог дана живота свог. Пишем песме и пишам уз ветар све док неко не спомене ?. Онда

и из главе терам њу,
Ал волео бих да је ту.

Tanja Kojić: SATARAŠ VREMENA

Zanima vas kakva su to sataraš vremena? To su vam ona vremena kada se ne zna ko pije a ko plaća, kada na ulicama možete sresti ljude koji djeluju kao da su iz epoha koje su već prošle i onih koje tek slijede. Gladnih, siromašnih, poznatih i manje poznatih, drugara, profesora, srećnih, nesrećnih, zaljubljenih i onih napaćenih u ljubavi, svega tu ima. Sjedim ispred lokalne kafane, pušim treću cigaretu i ispijam produženu sa šlagom. Posmatram masu koja mili kroz centar grada. Svi negdje žure. Jedan starinski obučen gospodin privlači mi pažnju: Ali, ja moram to da učinim! Jedini način da pobjedim i svrgnem sa prestola Julijusa je da mu oduzmem znanje. Ne učinim li to, pokoriće nas sve i pretvoriti u svoje igračke. Pitam se šta se to dešava u njemu pa je tako zabrinut. Pored njega žurno prolazi čovjek sa slušalicama u ušima: Moj vjerenik koji sada sjedi kraj mene, za razliku od svih mještana koji nažalost nisu preživjeli, pored ovog invaliditeta bio je dovoljno sposoban da me spasi. Očekujemo prinovu. Hvala ti na tome. Volim te.“ Studentkinja trči u pravcu fakulteta: Namučio me je ovaj Sekund večnosti Dragutina Ilića. Malo nam je bilo čudno što su naznačili da dođemo baš u subotu i to tako kasno. Zar faks uopšte tada radi? Zbunjen čovjek bulji u izlog: Novi humanoid Sofija. Uskoro na našem tržištu. Plati pa se klati. Sa podsmijehom odbacujem ovu glupost. Znam da će nas roboti uskoro zamijeniti, ali seks? Sa robotom? Nema šanse. Najdalja tačka koju vidim je djevojčica sklupčana pod ćebencetom: Najda je znala da nije ona ta koja će doživjeti sudbinu srećnog djeteta. Slutila je da je pred nju onaj neko postavio mnogo teži i ozbiljniji zadatak. „Ah, još deset minuta“ pomisli mala Najda. Negdje je čula kako čarolija traje sve dok se kazaljke ne sklope i dok sat ne otkuca ponoć. U samom centru stoje muškarac i žena vodeći samo njima znan razgovor: Ovaj put se Meduza malo zamislila prije nego li je učinila bilo kakav korak. Godinama ona već produžava svoj život time što pogleda potencijalnu ubicu u oči, ali sada odluči drugačije. Umorna od života koji se životom ne može ni nazvati, ispunjena tišinom, samoćom, Meduza se prepusti sudbini. Pustila je njega da načini prvi korak, za koji je znala da će za nju biti poslednji. Na prozoru obližnje zgrade stoji žena. Nepomična je. Oči su joj kao i meni uprte u prolaznike. Polako i oprezno silazi na ulicu: Ne znam. Gmižem među ljudima i omladinom, pokušavam da se uklopim, ali ne ide. Usamljena sam u polovnim vremenima među polovnim ljudima. Da li sam ja to teleportovana iz druge galaksije, iz nekog ranijeg vijeka? Čini mi se da jesam. Završila sam ovdje nakon neuspješnog pokušaja teleportacije. Odlučujem da joj se predstavim. Djeluje mi kao da nije sastojak ove sataraš epohe. Prihvata moj poziv i odlazimo u šetnju. Odmah smo se skontali i ne znam kako da vam dočaram naše uklapanje. Rekao bih suvišni u satarašu.

Slađana Ristić: ZNAK

Simon i njegova Magdalena živjeli su mirnim, isposničkim životom. Svaki dan bio je isti; rad u polju, posao oko stoke, kopanje u vrtu... Rat je već bio završen. Oni koji su imali sreće vraćali su se polako svojim kućama. Tog jutra brodom je došlo mnogo ranjenika. Simon je očekivao svog rođenog brata. Već tri mjeseca nije dobio pismo od njega, slutio je ono najgore. U glavi vrati vrijeme kada je ležao u bolnici, a Mihajlo je došao da se pozdrave. Suze grunuše na lice kao i tog septembarskog dana. Brod je ubrzo stigao, Simon iza starog hrasta pričeka malo, ali brata nije bilo. Svuda se razliježe buka. Svi su izmučeni i tužni. Zemlja je suva, prašina upada u usta. Obrisa vlažne oči i uputi se kući. Legao je umoran u postelju. Te noći sanjao je čudan san. Ispred njega ogromna poljana a na njoj velika, željezna vrata. Škripa stare kvake uplaši olinjalog gavrana i on nestade u krošnji zelenog hrasta. Pravo čudo se odigravalo iza tih vrata. Prvo mu se na nebu ukaza bijeli krug i u njemu bratov lik. Jedan od vampira, koji su vladali poljanom, baci kamen na krug i on puče kao tanak led, čulo se samo jedno kratko – jao! Vampiri su pisali po nekim hartijama, Simona niko nije ni pogledao. Jedan od njih ustade sa kamene stolice, plašt se zaviori, a iz usta pade kap krvi na bijeli papir. Simon se zagleda u nebo kako bi ponovo ugledao bratov lik, ali više ničeg nije bilo. Hodajući tako po poljani, Simon naiđe na nekog seljaka koji je unezvijereno gledao oko sebe. Simon mu priđe, a ovaj mu reče da se ponovo pojavio Sava Savanović. Mlade djevojke su nestajale jedna za drugom i tom zlu se nije moglo stati na kraj. Seljaci su živjeli u strahu. Ovaj hrabri seljak je došao da se obračuna sa njim. Simeon se začudi toj hrabrosti, poželi mu sreću i nastavi dalje. Ponovo na nebu zasija bijeli krug, potrča ka njemu, ali ga jak udar groma probudi i on umoran i blijed ustade iz kreveta. Kiša je pljuštala. Simon izađe na prag i lagano se spusti. Nasloni ruke na ramena i poče da plače prisjećajući se sna. Na klupu kraj njega spusti se stari očev vojnički kofer. On ga prepozna. Mihajlo mu položi ruku na rame. Brate, živ sam!

Ivana Stanić: ISKUSTVO

IPogled joj je uperen u pod. Od sramote ne može da podigne glavu. ,,Nemoj me prekidati, samo me pusti da ti kažem sve što me muči. Ti zaista jesi najbolja odluka koju sam donela. Ponosna sam ono što sam postala jer si najviše ti zaslužna za to. Ali, došlo je vreme da se ovo putovanje završi. Nalazim se na raskrsnici i taj put kojim bi možda trebalo da krenem sav je u nekoj magli. Put uspeha. Ja tim putem ne mogu krenuti ako ti ne budeš sa mnom. Večeras moram da donesem odluku koja svojim rukama pritiska moj vrat već mesecima. Ne, ne ostavljam te. Probala sam jednom i uspelo mi je, ali takav život ne želim. Neću brojeve, neću programe, neću kancelarije. Hoću tebe, tvoje reči, tvoju besmrtnost, tvoj raj i pakao, tvoje zablude i pitanja. Ona u ulozi Arijadne, pruža mi konac koji je simbol spasa. Kada sam lutala, ti si mi pomagala da nađem svoj put ponovo. Kada sam se mučila, ti si me spašavala. Zato ne mogu da te ostavim. Ali postoji još jedan razlog zbog kojeg naše razdvajanje nije moguće. Ti si moja istina i iskustvo. Ono što ti čuvaš u svojim rečima bitnije je od svega. Tvoje istine su zauzele mesto broj jedan u mom životu nakon ove četiri godine. Toliko si stvarna u ovom svetu laži i iluzija, da ostavljanje tebe znači smrt. Pokušavaju da nas razdvoje, čak im i moje racionalne misli ponekad pomažu u tome. Plivam ka njoj dok mi galebovi pružaju potporu i pokazuju pravac, pratim ih. Želja je jača od njih. I samo da znaš, nisam dorasla, nisam naučila dovoljno, nisam još uvek dovoljno dobra da bih o tebi pričala nekome. Ali od tebe ne odustajem. Noćas svi nekog napuštaju i svi se nekom vraćaju. Ti nemoj da ideš. Zaustavi ovo vreme kako bih ti još malo pripadala, jer ne znam gde će me moja odluka odvesti. Nas dve smo večeras same. Delimo tu bol. Zajedno donosimo odluku. Ono što sledi nas neće razdvojiti. Jer ti si deo mene. Tako je bilo suđeno. Jača si od svih ljubavi, dala si smisao besmislu, stvorila si raj u paklu. Vodim te sa sobom. Lakše ćemo podneti kamenje, prašinu i prazninu novog puta ako smo zajedno.’’ Nisam joj morala ništa reći. Ona zna sve o meni, a ja još ne znam ni pola nje. Mogu život provesti lutajući u njenom lavirintu, zagonetkama i tajnama i opet je neću upoznati dovoljno dobro. Ali njeno lutanje je jedino na koje pristajem, jedino njenu izgubljenost i nesigurnost mogu da prihvatim, sve ostalo u mom životu mora imati antonime ove dve reči. Pišeš roman mog života, otkrivaš mi novi svet svaki put kad pričam sa tobom. Puna si života. Ti pričaš, ja slušam pažljivo. Tvoje iskustvo bogati moje. Bila bih zaista luda kad bih tebe ostavila.

Idemo na put.

Festina lente!

Jelena Jelisavčić: POSAO U SRBIJI

Alarm je opet zakazao! Pa da li ce jednom ustati na vreme! Užurbano ustaje, oblači svoju haljinu sa cvetićima, jednu od najlepših. Ipak je danas važan dan, rešiće se njeno poslovno pitanje. Toplota peče već uzvreo asfalt. Radost se širi pogledom, osmeh je zarazan. Svi su tako veseli, kao da im je ovo najbolji dan života. Sunce zaista utiče u mnogom na nas, obične smrtnike. Ne vidim vas, ne obraćam pažnju na vas, idem svojim putem... samo da ne zakasnim!

-Dobar dan gospođice, izvolite, na redu ste.

Nesigurnim korakom ulazi, oseća da joj gore obrazi, ali se nada da se ipak ne vidi ispod tolike šminke.

-Fakultet i master rad, jos jedan fakultet... Svaka čast, mogu da Vam kažem! Retko se viđaju ovakvi mladi ljudi kao što ste Vi! Perfektno, ne znam śta bih više dodao. Razmislićemo, i javiti Vam u roku od tri dana.

I tako puta dvadeset pet. Svuda ista priča „Vi ste prosto previše kvalifikovani, znate, nama treba neko malo običniji...“ Prestala je i da se nada. Mada joj je od smrti majke sve bilo mnogo teže, nije imala nikoga da joj pomogne. Čak je ni u kafane neće. Ovaj narod kao da se plaši obrazovanih ljudi... Preveliki broj misli nagomilanih bez ikakvog reda, strmoglavo se obrušava, lavina je pokrenuta. A šta ako... možda sam mogla... trebalo je... Jednog dana se odluči za veliki korak u svom životu. Poljuljana gubitkom koji je doživela, bez novca, bez ljubavi u životu ni nade da će je biti uskoro, bez prijatelja i neprijatelja, sama na svetu, labilna ličnost poput nje, imala je samo jedan izlaz... Stala je automobilom pored puta, zatim izlazi iz auta i ubija se. Skočila je sa mosta. Telo su pronašli kasnije. Mnogo kasnije.

Telefon danima ne prestaje da zvoni. „Čestitamo, ipak ste dobili posao bas Vi! Javite nam se što pre, da se dogovorimo oko detalja.“

Jovana Nikić: THE FINAL WORDS

„Any method is right, every method is right, that expresses what we wish to express, if we are writers;“

Pogledala sam se u retrovizor. Pitam se koliko mi je još potrebno do 500. Sad smo na 33. Teško je sa ograničenjima. Ovo je zemlja mojih snova, ovo je nebo puno zvezda. Zvezde – reči. Vidni su tragovi bušenja i rušenja. Brušenje i ornamenti su deo procesa.

Žene su u kanonu veoma retke, u književnom posebno. Dešavaju se promene. Vrednost reči više nije na ceni. Vera u njihovu moć je uzaludna. „Nobody reads it anymore, except other poets.“

Žena, u svojoj potčinjenoj ulozi potčinjava. Svaka od njih je veštica. Zavodi i odvodi. Igre prevara i manipulacija. Ovom analogijom, književnost i pisanje su kao žena. Zavode i odvode, opijaju. Naravno, u zavisnosti od kvaliteta i uzvišenosti, njena cena je večna ili prolazna. Opozicije, živimo u njima, poređenjima i ostalim tropima, ili na tropima? Sunce, plaža, more, okean, ostrva. Tropski tropi, lepota žene i knjige, pisane reči.

Nismo došli ni do 250 a ja mislim na Kubu, na Havanu. Ili Kadiz. Ili voljeni Maroko. Neko je jednom rekao da postoji više klasičnih lepotica - lepota, mislim. Koja je klasična lepota Vaša omiljena? Jer, putovanja su kao književnost, a književnost je život. „Life and literature combined, love the dynamo, you with your chameleon’s soul giving me a thousand loves, being anchored always in no matter what storm, home wherever we are. In the mornings, continuing where we left off. Resurrection after resurrection.“ Kažu, preporod, obnova. Ustajanje iz mrtvih i gubljenje daha svakom novom rečenicom budi osećaj ekstaze. Otkucaji sata. Večnost prolazi sporo dok čekaš. Vreme je teška kategorija. Teža je od Sizifovog kamena. U meni čitav svet se rasipa.

Žene i književnost, njihovo mesto odavno nije samo biti „muza“, njihovo mesto je u kanonu, i van njega, u kreiranju novog poretka. Ne mora samo Džojs da piše o Nori, može i ona o njemu.

Naučila nisam ništa, a ove reči ne moraju da imaju značenje. Ili moraju. Mogu. Ili ne moraju. Stvar je u kontradiktornosti i teoriji recepcije. Fragmentarnost je život, postmodernizam i avangarda. Zavisi od metode čitanja, nekih teorija recepcije i percepcije. Jedna sam, a vas je mnogo. I ova igra pisanja bila je zanimljiva. Postoji jedna reč, elysian. Pisanje je elysian. Knjiga je elysian. Po nekim verovanjima, Elysium, also known as the Elysian Fields, was the paradise reserved for the heroes immortalized by the gods. Ancient Greek poets imagined it as the abode of the blessed after death. I poslednje pitanje, ove uzvišene transcendencije u sitne sate – zar to nije suština?

(Isečci iz dezintegrisane (auto)poetične korespondencije)

12. POSLEDNJA PRIČA

U poslednjoj temi na našem kursu, imaćete slobodu da pišete priču na slobodnu temu. Pišite o čemu god želite, na koji god način želite - ne postoje nikakve žanrovske, tematske ili stilske smernice.

Postoje samo dva ograničenja:

Vaša poslednja priča će na određeni način oslikavati čitavo vaše iskustvo na Kursu kreativnog pisanja proze. Stoga, u nju morate inkorporirati citate iz priča koje ste prethodno napisali, i te citate potom morate boldovati. Ovom prilikom ne morate uključiti svaku vašu prethodnu priču, ali potrudite se da u ovom radu citirate makar više od pola svojih tekstova sa Zinga.

Vaša poslednja priča ne sme biti duža od ~500 reči, odnosno ~3.500 karaktera sa razmacima.

***

Rok za predaju radova je petak, 16. maj. 

Srećno pisanje!

Ана Малешевић: МНЕМОСИНА (Облак)

„Све умеће древности посвећено је Памћењу; иза Аполона, предводника Муза, стајала је ћутљива богиња надахнућа – Мнемосина.“
Иванов 2001:182

У улици Гаврила Принципа 13, на врху стрмог брда, налази се подрумски стан без броја. Влажан и таман, температуре увек обрнуте од спољашње, он привлачи бића ноћи. Видиш их само када укључиш светло и то на тренутак. Тај тренутак је једини који имаш, ако желиш да их убијеш или ухватиш. Светло их заслепи и парализује на моменат као тебе мрак. Када се светла искључе, остајете само тама, ти и звуци. И свест да су они ту иако их не видиш.

Тада, заједно са њима буди се читав стан. Трзаш се на сваки шум мислећи да су они и да долазе по тебе. Сат изнад твоје главе је све гласнији. Крцкање секундаре, ламината и намештаја постају за тебе бат њихових корака. Мислиш да је решење вечно упаљено светло? Пробај. Оно је катализатор неминовног, губљења појма о времену. Они су у предности, њих је више, а ти си један. И кад је неко ту, са тобом, ти си увек сам. Кад-тад мораћеш да искључиш светло и легнеш. Време ће постојати само онда кад ти одлучиш да оно постоји. Сећања и речи ће постојати онда кад ти одлучиш да постоје.

Када изађеш напоље требаће ти времена да се навикнеш на светлост која ће увек бити јача од оне на коју си навикао. Заслепеће те и парализовати у први мах, баш као и бића ноћи. Јер за спољни свет ти постајеш један од њих. Тамо нећеш бити господар времена, сећања и речи. Мораћеш да постојиш кад изађеш. Као и време. Али речи... Речи и сећања биће празне. Флоскуле. Љуштуре. Форма. Гањаће те као ти стоноге и паукове, лептире, бубашвабе, бубарусе, црне неидентификоване бубе и многе друге. Желеће од тебе потврду себе. Тражиће од тебе да постанеш један од њих; посебних, али једнаких; различитих, али истих; слободномислећих, али на њихов начин. Захтеваће од тебе да се утопиш у масу и нестанеш.

Да, тако је, најбоље је да се вратиш у своју јазбину над којом имаш контролу. Јеси ли сигуран у то? Лежеш, а звук сата допире из друге собе, иако је изнад твоје главе. А онда се губи. Са њим нестају и сећања. Имаш још само речи. Али и оне бледе. Кад њих не буде, нестаћеш и ти. Као што сам нестала и ја, персонификација оног што је ништа друго до илузија.

Ela Čanji: TERA INCOGNITA (Lavirint)

Putovali smo kroz zgarišta grada oko tri dana. Ili smo to bar pokušali. Hajka je stala na ulazu u grad. Bili smo konačno sami. Zlokobnost koja je visila nad ovim ruinama izgleda da je bila previše za grozote koje su nas gonile. Ta činjenica je trebala da me alarmira. Nakon ulaska u prvu kuću, shvatio sam i zašto Letijanci nisu nastavili da nas gone. Užas koji nas je tamo dočekao, bio je previše za mene. Osećao sam se silovano, i telesno i umno. Nakon druge kuće, moja anima je hramala pored mene. Ni nje se nisu prizori kuća kosnuli. Nakon tri dana lutanja po sve samim ćorsokacima od ulica (kuće smo izbegavali), postalo nam je jasno da su jedini prolaz dalje u grad jedino Kuće. To me je užasavalo. Stajali smo ispred još jedne trošne kuće, koja je verovatno bila sledeći prolaz ka novom nivou grada. Bila je manje nagorela od većine. Drvena vrata su visila samo na jednoj šarki. Škripala su i lupkala, iako nije bilo vetra. Pozivala su nas. Kuća nas je čekala.

“Znaš da moramo ući. Odugovlačenje će nam samo dodatno iscrpeti energiju.”, reče Tera. Moja anima je bila crni panter. Brkovi su joj podrhtavali od uzbuđenja. Ili od umora. Desna prednja šapa joj je bila povređena. Nismo imali energije za regeneraciju.

“Možda nas ovo dokrajči” , oklevao sam.

Tera suzi svoje narandžaste oči. “Neće. Nismo tu da umremo.”

Stegao sam svoj srebrni mač. Tera je nakostrešene dlake ušla u mračno grotlo kuće. Njena dlaka se već na dovratku stopila s tamom. Duboko udahnuh I prekoračih prag.

Kuća je škripala. Dahtala je isparenja. Kao i prve dve, bila je živa. Kao I prve dve, bila je nekako daleko moja. Jeza i grozomornost mešale su sa čudnim osećajem prepoznavanja. Nečeg ličnog. Svog.

Jedina svetlost u kući dopirala je iz glavne prostorije. Iako je kuća spolja bila četvrtasta, iznutra je bila okrugla. I sve sporedne prostorije i hodnici vodili su ka ovalnoj sobi. Odlučih da je zovem prostorija za okršaj. Jedina svetlost u Kući je dopirala upravo iz sobe za okršaj. Moja lična šok soba.

Tera je već bila tamo. Jedino joj je rep mahnito mlatarao na sve strane, dok je ona mačije fokusirano zurila u nešto što ja još nisam mogao da vidim. Zatvorih oči pre nego što ću zakoračiti. Miris paljevine je u ovalnoj sobi prestajao. Umesto njega zapahnuo me je miris krvi i mesa.

Otvorih oči.

Nasred prostorije stajalo je monstruozno biće. Bilo je visoko tri metra i najviše ličilo na nešto zmijoliko. Imalo je glatku tamnu kožu, a ekstremitete ukrašene metarskim smrtonosnim kandžama. Pomislih da će me sigurno usmrtiti ako uspe da mi zada I najmanji zasek tim sečivima. Spremio sam se u napadački stav. Mač u rukama mi je podrhtavao. Od straha. Tera zasikta. “Ne pomeraj se! Gledaj!”

Ukopah se. Stvorenje nas uopšte nije bilo svesno. Štaviše, bilo je obuzeto sobom. U iščekivanju smrti nisam ni primetio da onaj zadah krvi i rasporenog mesa dopire od stvorenja koje je grebalo sopstvenu utrobu. Gromoglasni insektoidni vrisak se razleže prostorijom. Stvorenje je sve mahnitije i žešće zabijalo svoja sečiva u sebe. Pokušavalo je svoju monstruoznu glavu načičkanu sitnim zubima da spusti do svoje utrobe. I nije uspevalo. Meso i creva su šljapkali na krvlju umazan pod. Trouglasta glava se klatila u besnilu koje je samo sebe izazivalo. Vrisak i zvukovi čerečenja su silovali naše, već izmučene mozgove. Tera poče da kruži oprezno oko čudovišta. A zatim napade. Grebala ga je po koščatim udovima koji su trebali biti noge. Stvorenje zaskiča još glasnije, ali ne uzvrati. Trgnuvši se iz kratkog transa ili parališućeg straha, skočih i pridružij se Teri. Zarivao sam sečivo gde sam stigao. Od krvi koja mi je šikljala u oči i razdirućih urlika koji su me zaglušivali, nisam video ništa. Pribravši se, pomislih da je najbolje da stvorenju odsečem ruke kojima je samo sebi zadavalo taj čudovišni bol, koji je bio monstruozniji od njegove pojave. Tera se zakači kandžama na jedan od udova stvorenja. Ja ga odsekoh. Stvorenje na trenutak dezorijentisano skloni drugu ruku sa sečivima sa svoje utrobe i ja iskoristih priliku. Čudovište zavrišta do tada najbolnije i preturi se na leđa. Soba, Kuća se zatresla od siline udara njegove telesine. Tera i ja smo dahtali od umora. Brisao sam krv iz očiju, a vrisak stvorenja se smanjio do žalobnog cviljenja. Patrljcima svojih nekada ubistvenih ekstremiteta mlataralo je slabašno po vazduhu. Situacija bi bila komična, da nije bila tako mučna.

“Učino to!” zasikta Tera. Njeno zift crno krzno bilo je mokro, poput katrana, natopljeno krvlju čudovišta.

Dahtavo, drhtavih ruku spremao sam se da dam završni udarac. Zamahnuh mačem prema onome što je trebala biti glava stvorenja. Ljudski glas me preseče i sledi.

“Zašto nas ubijaš?”

“Tera, ko je to??” Zapanje sam spustio mač i počeo da se osvrćem po prostoriji.

Tera mahnu svojom velikom crnom glavom ka stvorenju. “Ono.”

Stvorenje je liptavo dahtalo. Krv je sve slabije oticala sa njegovih rana. “Mi ti nismo neprijatelji. Ubijajući nas, ubijaš sebe.”

Zurio sam u tu zmijoliku krvavu masu.

“Pogledaj me, Tarane.”

Zario sam svoj pogled u čudovište. Samo što, ono to više nije bilo. Ispred mene je ležala moja mrtva ljubavnica, umirući još jednom. Bol koji me je presecao pri tom prizoru bio je jednak bolu kome smo Tera i ja do malopre prisustvovali. Suze su pravile brazde po mom krvavom licu. Setio sam se. Setio sam se žene koju sam voleo i njene smrti. Ubio sam je ja, nakon što sam saznao da je ubila plod koji smo začeli.

“Šta si ti?” prošaputao sam.

“Tvoje sećanje koje si zaboravio. Svi smo mi tvoja zaboravljena sećanja. Ceo grad je zgarište svih sećanja koja si nasilno zaboravio. Moraš da prestaneš da nas ubijaš, ako želiš odavde izaći živ.”

Odjednom, ona me dotaknu po obrazu. Toliko nežno da je bolelo. Poče da mi briše suze. Nije više bila krvava. Klečala je u auri neke anđeoske svetlosti, bez ijedne ogrebotine, lica lepog i umirujućeg. Prestao sam da je se plašim. “Šta da radim?” , upitah očajno.

“Pogledaj nas. Proživi nas. Oprosti nama. I sebi. Vrlo je važno da to uradiš. Dušo, tamo gde si sad, nije dobro. Ja sam gotova. Opraštam ti.”

Ona me ovlaš poljubi, te je nestade sa vrtoglavicom koju je donela ovalna soba. Zidovi su se okretali, dok se kuća raspadala. Tako su se i druge dve raspale nakon što smo ubili stvorenja u njoj. Tera i ja pohrlismo ka zadnjem izlazu. Izbismo u šarenu ulicu. To je bila promena u odnosu na pepeljasto sivilo grada na koje smo navikli. Na naše iznenađenje, ni Kuća se nije srušila za nama. Zapravo, kad se okretoh ka njoj, uvideh da je obnovljena. Ni traga od nagoretina i poluotpalih kapaka i vrata. Imao sam osećaj da se i nebo razvedrilo nad ovim domenom. Pogledah u Teru upitno. Njeno krzno se caklilo. Ni traga od krvi. Nije ni hramala na desnu nogu.

“Hajde. Sledeća kuća, junače. Što pre pogledaš svoja sećanja, pre ćemo obnoviti ovaj razrušen grad.”

Umoran, zabauljah prema sledećoj Kući.

***

Ispostavilo se da nije bilo moguće izaći iz grada a ne proći kroz Kuće. U svakom ćorsokaku od ulice morali smo zakoračiti u Kuću, ka sledećoj ulici i sledećem nivou. Sporo smo napredovali. Zamršenim prolazima i ulicama, Kuću po Kuću. Nivo po nivo. Suočavao sam se sa monstruoznim predstavama koje su me ljuštile. Tako sam se osećao. Kao da u svakoj Kući i svakom čudovištu ostavljam deo sebe, kao da mi svako sećanje ljušti deo ličnosti. Čovek bi pomislio da ću se osećati rasterećenije posle svakog suočavanja. A suočavanja su bila stvarno mučna. Neke monstruozne utvare nisam želeo da pogledam, za neke mi je trebala večnost. Ipak, kako smo napredovali Kuće su sadržale sve “lakša” čudovišta. A ja sam bio sve umorniji. Počeo sam već da se pitam da me nije priviđenje moje mrtve ljubavnice slagalo. Šta ako sam ipak trebao da ubijem sva čudovišta da bih izašao živ iz grada? Šta ako me ovo suočavanje ubije. Jedino što me je gonilo napred bila je neumoljiva Tera i prizori obnovljenih kuća i ulica nakon sučeljavanja.

Grad je postepeno dobijao boje.

Nakon poslednje Kuće umor me je savladao. Senzacije koje sam trpeo poslednjih mesec dana probijanja kroz grad i grozomorna bića i utvare iscedilo je i poslednji atom snage. Um mi je utrnuo od stravičnih penetracija. Tera me je u zubima odvukla do izlazne kapije. Otvorio sam oči dok smo prolazili. U nadi i iščekivanju. Ništa se nije desilo. Moje fizičko i mentalno stanje se nije promenilo.

“To je to?” , upitao sam razočarano.

“Gotovo je. Obred je završen” , zaprede Tera.

Očekivao sam neki veliki spektakl. Neki nalet energije, anđeoskih svetlosti, zvuk fanfara, dah života, rasterećenosti. Ostadoh uskraćen za prosvetljujuće proviđenje i konačnu potvrdu svog herojstva. Bilo kakvu nagradu koja bi svedočila i opravdala muke koje sam pretrpeo. Ostadoh prazan. Jedino što sam osetio bio je prijatno pulsiranje penetriranog uma. Osećao sam ga kao prijatnu upalu, koja će ga, kad prođe, osnažiti. Možda bi to trebalo da mi bude dovoljno. Utonuh u prijatnu tminu. Poslednje što sam video bile su Terine umirujuće krupne narandžaste oči.

***

Sledećeg jutra probudio sam se iz svoje katatonije. Da, bio sam je svestan. Da, setio sam se. Crna mačka mi je sedela u krilu i zadovoljno prela. Pre nego što sam stigao išta da kažem, doktor stupi u moju ćeliju. Iznenadio se što me vidi prisebnog. Počeo je da mi postavlja pitanja. Činilo se da mu je laknulo što, za promenu, odgovaram na njih. Delovao je vrlo zadovoljno kada je odlazio. Rekao je da je ovo zapanjujući napredak. Smatrao je da bih mogao uskoro izaći iz sanatorijuma.

Crna mačka se nije pomerila od mene dok me je doktor ispitivao. Nesvesno sam je gladio po glatkom i čistom krznu. I doktor ju je par puta pomazio što me je uveravalo da sam konačno napustio svet sopstvenog uma. Bila je stvarna, a Tera je bila njena inkarnacija u mojoj psihi.

Osećao sam se sveže i rasterećeno, iako je u pozadini mog uma još uvek pulsirao blagi zaostatak bola. Legao sam, a mačka mi se smestila na grudi. Glasno je prela. Iako sam znao da su svi ti predeli koje sam proputovao bili samo proizvod moje mašte i iako mi je bilo drago što je gotovo sa mučenjem, bilo mi je donekle žao ostaviti tu fantaziju za sobom. Delovalo je mnogo spektakularnije suočiti se sa sobom u izmišljenom svetu, nego u stvarnom.

“Zvaću te Tera” , odjednom sam postao svestan toga da mačka nema ime. Češkao sam je iza ušiju na šta je ona zadovoljno prela i sužavala oči. “Hvala ti, Tera.”

Odjednom, mačka otvori svoje narandžaste oči i zagleda se prodorno u mene. “Nema na čemu, Tarane.”

Дајана Јосиповић: смије ли грана шљиве да буде сломљена у пролеће? (Лавиринт)

-Ако шљива сама није крива што касним парилом стоји ту, уз ограду, са сломљеном градом, ко је онда? – упита О. више за себе, након што је неколико минута упорно покушавао имитирати дјетлићево куцање у бор, костима различитих прстију о скемлију на којој сједи.

-Није нико крив. Тако се, што кажу, хтјело – одговара Ф. не дижући главу са траве на којој лежи.

-Како може само – тако се хтјело?! Ко тако хоће? Шта тако хоће? Не разумијем. Ти мислиш да је природно , прирооодно да дрво има сломљену грану у прољеће, мајке ти? – рече О. гледајући у у правцу Ф.ове вилице која се помијерала горе доље. Играо се травком у устима.

Ф. као да осјети О.ов поглед на својој вилици, па то схвати као позив да се подигне. Учини то прилично мрзовољно.
-Природно? Шта ТИ знаш шта је природно У прииироди?! Уствари, боље да кажем, шта ти знаш шта НИЈЕ природно у природи?!

-Па чекај! Ако треба да расте, ако треба да роди, ако је тек почела шљива да се развија, ако јој, дакле, треба снага, не треба да будеш нарочито паметан да схватиш да није природно да јој је сломљена грана! Заправо не грана, него гранчуга колико видим с овог мјеста из које се гранају још двије танке. Значи, један њен дообар дио, видим, још и дебео је потпуно уништен – О. рече изазван Ф.овим пљувањем травке које као да је она одбачена наглашавала оно ТИ.

Ф. га покуша прекинути – Ха! ,,Њен добар дио..“
…али О. настави подижући тон
- Иииии притом јој ствара сада, овако не ни сломљена, него преееломљена одвратан терет, вуче на доље, што значи да томоже да се назове правим, правцатим мучењем. Како може то да буде природно и нормално? Па, то је…то је недопустив потез природе. Недопустив!

Ф. га је гледао благо отворених уста. Из њих као да су излазиле ријечи које својим ћутањем унапријед потврђују узалудност која ће бити изговорена О.у.
– Веома си ти занимљив лик. Иронију си добро препознао! Кажеш, њен добар дио. Па, живјеше ли ти, господине, можда у тој шљиви да знаш шта ту ваља, шта не ваља. Чуј, њен добар дио! Али, не! Ти и не мислиш на њу изнутра! Ти мене некада заиста изненадиш својом површношћу! Ти не размишљаш о дрвету, ти размишљаш само о томе шта то дрво значи, тачније шта оно ради…још тачније о ономе шта ти мислиш да оно треба да ради, па се питаш хоће ли или неће. О функцији!…Колико само мрзим ту ријеч кад је живо биће у питању, фуј! Па, ту ријеч су измислили они који од те, тее туђе функционалности мисле да им нешто….нешто припада! – говорио је Ф. кад му испред очију пролети пчела коју као да поздрави снижавањем тона, гледајући за њеним пуним прашним корпицама.

- Не говорим ја ни о каквој функцији! Говорим о створеном, које би требало да је траје, кад већ човјековом руком није пажено! Ја говорим о створеном које је у тренутку када треба да оствари своју сврху осакаћено! – О. устаде показајући руком на шљиву која је испред њих, па на моменат ућута. Ф. заусти да каже.
-Немој случајно опет да ме прекидаш! Оно једино за шта је та шљива створена, једино неће моћи да се дешава без потешкоћа! Једино – да рађа, да користи тим својим Рођеним, шти ти називаш функцијом – како мислиш да ја мислим- да храни оним што је обликовала хранећи се кишом и земљом која свакоме припада! Ено, види и како стоји: два метра од друге шљиве, три ипо од јабуке – не смата им, потпуно један поштен развој, а опет – грана преломљена, савијена скоро до траве! Преломљена, подвлачим, није сломљена! Она је и даље дио ње, што значи да ће кроз нерве, жиле стабла како год, и даље кроз жиле тог мјеста ране, вода и даље покушавати допирати, јер ће хтјети одговорити на импулсе полумртвог! То се, драги мој ГОСПОДИНЕ, зове мучење, казна за којег ја не налазим гријеха! - оштро се бранио повријеђени О. црвенећи по врату на којем се у тренуцима у којима је губио дах, указивала дебела крвна жила. Одлазећи закачио је ногом скемлију, коју је још једном ударио, али тај други пут, намјерно.

Ф. је ћутао. Није му се допадало О.ово црвенило. Устао је, подигао скемлију и однио је одмах до шљиве. Док је спуштао поглед од прелома до траве према којој се грана обарала, уз њу се пео паук са своја два сина.

Jovana Nikić: KOSTUR

Priča koja je ispričana potkrepljena je istorijskim činjenicama. Godine su najverodostojniji podatak. Svako ko posumnja u istinitost ovih reči biće osuđen najvećom kletvom čovečanstva: da večno traži i nikada ne pronađe - sebe. 

Dragi kralju, najteže se borbe vode znaj, u našim glavama. 

Tatjana Trivunić: LAVIRINT

Lavirint, mesto u kojem se čovek lako izgubi. Mesto koje ima jedan, samo jedan početak i jedan kraj, ali mnogo različitih puteva ka cilju. Samo jednim pogrešnim skretanjem možeš se izgubiti i zalutati. Kako da znamo koje skretanje nije pogrešno ili koji put nas vodi ka cilju koji želimo? Izaći fizički iz lavirinta jeste naporno ali vrlo izvodljivo, ali kako izađi iz njega ako je taj lavirint u našoj glavi? Šta ako su sva ta pogrešna skretanja ustvari naše pogrešne odluke? U običnom lavirintu odluka da li otići nekim putem ili ne kao najgoru posledicu ima vreme. Ali šta ako ta odluka može da nas odvede na neki skroz pogrešan životni put?

Takav lavirint je mnogo komplikovaniji i teži, jer nas takvo jedno pogrešno skretanje može odvesti do mesta tuge, brige i stresa. Sa druge strane, ako odemo na dobru stranu, dovodi nas do sreće i radosti, osećaja zadovoljstva i ponosa.

Ja sam osoba koja se uvek vodila time da svako od nas ima neku svoju sudbinu. Kada se desi nešto loše, uvek pomislim da je to samo nešto što je moralo da se desi da bih došla do nečega dobrog. Svaki događaj u našem životu se desio sa razlogom, ima svoju svrhu, bilo to da nas nauči nečemu, dovede do novih ljudi, možda nas i fizički odvede na neko drugo mesto gde nam je suđeno da budemo. Ali opet, čak i sa takvim razmišljanjem, kada dođe do nekog momenta gde trebam da donesem veću odluku, primetim da sam uplašena i preispitujem sebe više puta. Kada znam da ishod te odluke može da znači da ću neko vreme biti rasejana, tužna i poražena određeni vremenski period, izbor više nije tako bezbrižan. Šta ako je to neka odluka koju ne mogu da povučem i izmenim, a predomislim se nakon određenog vremenskog perioda? Odjednom više nije sve tako jednostavno.

Kada god se nađem u takvoj situaciji ja zatvorim oči i zamislim lavirint. Pošto mi je prva asocijacija na lavirint onaj sačinjen od zelenih kockastih žbunja, takav i zamislim. Kada se nađem na početku istog i napravim prvi korak, osetim da sam jako uplašena i izgubljena. Izgleda mi kao nešto iz čega nema izlaza, ogromno i nepoznato. Kako vremenom nastavim da koračam koz njega, počnem da pronalazim razloge zašto bih išla levom stranom, ali i zašto bih išla desnom. I onda se nađem tačno ispred jednog žbuna i imam samo dva izbora, samo dva prolaza i oba vode do cilja. Ali ne vidim i ne znam kakvi su. Znam da jedan od njih može da bude put koji je ispunjen trnjem, granama, maglom i kišom. Drugi put je obasjan suncem, prolaz ispunjen zelenilom i ružama u jarkim i prelepim bojama, put je ravan i bez nekih većih prepreka. I u tom trenutku shvatim, ne postoji nijedna odluka koja u potpunosti može da promeni nešto u mom životu. Ne postoji način da ja ne dođem do onoga što mi je suđeno. Ja u suštini samo biram da li ću do njega doći težim ili lakšim putem.

U momentu kada to shvatim i kada vidim da ću bez obzira na to koji put izaberem doći do onoga što želim, sve ostalo postane nebitno. Kada znam da se na kraju svega nalazi ono što želim, ići kroz trnje ili ruže nije više ni značajan izbor, jer je cilj jedino što me zanima.

Snežana Orčić: DAMA KOJA JE BILA SPLJESKANA

Žilice njene crne kose ostavljale su trag na površini kojom je hodala. Od guste magle nije mogla da razazna ništa sem obrisa crnih stubova čudnog oblika. Često se sudarala s ogromnim statuama u strahu za svoje krhke kosti. Magla koja je prolazila kroz nju dodatno joj je ujedala dušu.

- Kad bih bar imalo nešto da mi greje zakržljale kosti. Sva škripim dok se krećem. Au! AAAAA još i ove glupe okamenjene senke! Oukej, digni glavu, uzdahni duboko, damski koračaj, ti si ipak žensko! Nego šta sada da radim? – tup udarac glavom o stub, smotano naletanje reklo bi se.

Crne statue šaputale su priču pripovedačkim prijateljskim tonom. Povremeno bi se ubacio neki dijalog nekog mudrog starca i naivnog deteta, koja bi, opet, te crne statue reprodukovale. Sve je to ona slušala i koračala dalje.

- Čudna odluka deteta..Možda bih i ja trebala tako da postupim..Ništa ne vidim od ove magluštine, a opet je tako lepa...kao šećerna vuna. Hm...A ako ipak uradim tako, kakva će mi duša biti? A i od čega ću živeti? – začu se potom njeno zavijanje nakon udarca malog prsta o ćošak statue. Krv se slivala niz njene kosti.

- Po koji put već razmišljam o ovome i nikako da napravim prvi korak. Hrabrost, treba mi hrabrost! Samo da me osećaj izdaje i da neću pogrešiti ako to učinim. To je avantura u nepoznato, bez ičega. A gde sam sad u svom životu? Nigde.

Senke statua su i dalje pričale glasom starca. Za sobom je vukla staklenu bočicu u kojoj je bila slika nekog muškarca. Zvuk stakla odzvanjao je među nejasnim putevima.

- Oduvek sam se i pretvarala da sam nešto što nisam. Ona statua podseća na E! Diže se magla, napokon nešto vidim, iako mi baš nije jasno kuda treba da idem. A eno ga i M, pa opet E..Ogromnih li slova! Uh koliko dugo nisam spavala.

Sva magla podigla se iznad nje i svojim oblicima najavljivala nešto. Odjednom grunu pljusak. Na njenim crnim krvavim kostima počelo je da se pojavljuje meso, koža, život koji u sebi ima života. I baš u tom trenutku rasprsnu se sva od siline udarca. Zalupila je korica knjige. I tačka.

Lana Lemajić: CIGANSKA NOĆ

Imena pritajene Svjetlane, majke Petre i oca Radeta, i do kraja požrtvovane sestre Ljiljane, nisu nimalo slučajno izabrana. To su imena tvog neiskorištenog oslonca. Uvijek sama sebi dovoljna.

Znali smo da u kasnim četrdesetim, bez djece, muža, nije bilo lako vjerovati u nasleđe. Da, postoji i ono duhovno, pored pukog evolutivnog, kako si znala da govoriš. Ali ti si bila uvjerena da se ni duhovno nisi ostvarila. Broker u MK komercu. Glupost, govorila si, čuj broker. Žižak u plastičnoj masi. Sva u brojevima, matricama... Nisi krivila Boga ili sudbinu, jer u njih nisi ni vjerovala. Pa si znala da kažeš da preživljavaju oni potrebni, najjači, snažni, evolucijski značajni. Ako te baš zanima šta ja mislim o tome, hoću da ti kažem, evo otvoreno po prvi put, da je sve to razmišljanje bilo čista glupost. Ti, Biljo, nisi htjela da živiš već godinama. Boemština te pojela, u iščekivanju pozitivnih nadražaja. Za koje nisi imala vremena, jer, jebiga, treba uraditi finansijsku analizu vinograda Erdevika u roku od dvije nedjelje, naredio predsjednik. Ti si stalno nešto čekala, i čekala, i čekala... Htjela si da napišeš knjigu, i svaka je završavala prije druge stranice nove sveske. Htjela si da putuješ, a skupila bi para jednom u 7 godina da odeš negdje, sa platetinom koju si imala, ma uvijek u kreditima. Kako, ne znam. Evo sad ti je sestra isfinansirala bolest, sa kreditom od 20 000 maraka, i jebe joj se što će ih vraćati narednih pet godina. Naći će. Te iste pare su mogle da te izvlače iz učmale svakidašnjice novosadskog asfalta i providnih kancelarija. Sve se nameće misao da nisi znala da živiš, i da si živeći patila za životom, dok se sad odmaraš. Pa se tješimo. Mislim da je i to glupost. A možda sam samo i dalje ljuta. Valjda na ovu životnu nepravdu. To mi je jedini utisak već mjesecima koji vučem na ramenima kao da sam i ja od nečeg bolesna.

Pisala si poeziju, čitala Vita Nikolića i recitovala Malu moju iz Bosanske Krupe. Pošto si voljela kafanu, znala si sve cigane, i one sa manje duše kafanske muzikante, po Semberiji i Vojvodini. Sjećam se sa kakvim žarom si mi pričala o Kafani na kraj sveta i pjesmi Vrbas voda nosila jablana, s kojom su te ispraćali. Pa kad si je meni zapjevala. Jebote... A sjećaš li se Ibar vode u Ciganskoj noći? Ja sam tada bila još manja, i zavidjela sam ti na emocijama koje su u tebi izazivale te pjesme, u želji da ih i ja osjetim s tim sjećanjima i žarom, kakve si ti osjećala. Sad me, mogu ti reći, plaše. Bila sam naivna. Ne znam da li bih smjela da ih poslušam. A i tih Ciganskih noći na uglu Slovačke i Dostojevskog više nema. Gradi se zgrada.

Nisi bila svjesna, pa sam htjela da ti napišem i ovo - kišilo je, Biljo, u petak poslijepodne. Donijeli smo ti i bijeli jorgovan u bolničku sobu. U subotu u 4 ujutro si umrla, u snu, a u nedjelju je bila sahrana. Svi smo bili tu, a tebe s nama više nije bilo. Ostalo je mrtvo tijelo.

I na groblju je, Biljo, bilo više iskrenosti u grobarevoj lopati nego u svešteničkoj mantiji. Samo da znaš.

Umiralo ti je cvijeće prošlo ljeto. Sjećaš li se? Dok još ništa nismo znali. Pričam s mamom, te joj govorim kako si patila za orhidejama i onim crvenim rascvjetalim laticama koje ti je donio cvjećar Savo. Kao da je znalo. A onda su donijeli cvijeća o kojem si samo mogla da sanjaš u onom prizemnom stanu, bez terase i dvorišta... Petra je naricala iz sveg glasa, seljački, u dva tona. Glasno je patila. Ja to ne volim. Štipali smo je ne bi li ućutala, znajući da bi ti htjela tišinu. A nije ni nama bilo svejedno slušati jauke. Ipak smo ih slušali do posljednje sofre.

Ljilja je uvjerena da nas odnekud i dalje posmatraš. Sve je više pobožna. Ja ne znam šta da mislim. To mi se čini kao bježanje od realnosti. A, na koncu, zar nisu mnoge stvari baš to: bježanje od realnosti? Ipak, ja ne želim da bježim od nje. Pa sam odlučila da, kad te se sjetim, a to mi se dešava često, razmišljam o tebi i evo, pišem o tebi, a ne da izbjegavam ono što se izbjeći ne može.

Brinuli smo, onako porodično, najbliže. Ali, briga je prestala. Ostala je samo zjapeća praznina za tobom. Sada kada si umrla, sad nam više nikada nećeš umrijeti. Ostaćeš u nama, čuvaćemo te; u mislima i sjećanju, onako kako se jedino nešto može posjedovati. Ne brini.

Милош Петровић: ЉЕТО КАД СУ МЕ ПРОБУДИЛИ (Лавиринт)

Одсјај круне утихнуо је и замакао иза хоризонта. Опет сам обукао своју кожу и изашао међу смртнике које сам до јуче са презиром гледао. Све је још увијек исто, вријеме, они, ваздух. Станем да узмем дах, чудан је осјећај опет чути струјање кроз ноздрве и имати пуна плућа. Кораци су ми тешки и троми, као да за собом још увијек теглим гипсана корита иако сам их одавно оставио у болници, ко зна на чијим удовима су сад. У обрисима својих трагова видим завоје запечене уз ране, како трепнем тако их и скидам, остају само кончићи. Прија ми самоћа у гужви непознатих људи са којима се сусрећем и сударам раменима. Руке повремено вадим из џепова чисто да их напоменем да имају функцију те тако перфидно намјештам намјештену крагну. Вјероватно сам погријешио улицу али по инерцији настављам даље, може ли човјек залутати ако не зна куд је кренуо? У свом граду сам био странац, а сада у туђем сам нико. То је тачка која је довела до тога да се природно понашам јер сам стигао до нуле. Енглески чај или њемачко пиво, ма може и једно и друго, само да никад више не чујем српски језик. Било ми је чудно када су говорили да је језик мишић, е па јесте, јачи од било ког бицепса, може да се асимилује и савлада духове прошлости. Видим лијепу башту на обали језера чије име није битно. Чини ми се идеална за сјести и попити кафу, одушевити се њеном укусу као први пут. Ноншалантно прилазим и смјештам се у прву слободну столицу, та је моја колико је и њихова она на Балкану. Често сам се питао чему то ми, ви, они, ако нас шта истријеби онда је то разлог, не што смо различити, него што смо исти. Лошим акцентом наручујем добар напитак, знам да је добар иако га први пут пијем овдје. Непостојеће погледе стресам низ ногавицу, глупа навика од куће. Мада кад мало боље размислим и није баш безразложна. Имам већу главу од просјечне, сто килограма који говоре да сам пун али не знам чега и пасош који вришти насиљем. Немојте се бојати браћо земаљска, нећу вама наудити, то радим само себи. Бакшиш за осмјех, последњи гутљај и климање главом конобарици у знак поздрава, излазим из њиховог локала а за мене то је станица егзил. Блага и топла киша почиње, а јутрос у новинама је писало да овдје није пала четрдесет и кусур година, еј четрдесет година без капи. Дижем главу ка небу тражећи одговор како су преживјели такву сушу, а горе видим облаке послагане у облик упитника. Не, не тумачим га као знак за двоумљење поводом мојих поступака и запечаћених кофера, превелика је кугла да би ми на истом метру квадратном били и гроб и колијевка. Прије и но што су људи истрчали да се порадују овој појави, онај горе је заврнуо славину и разведри се. На доку срећем групицу младих и пјегавих, иако их има довољно не видим им на лицима ону нашу наивност и отвореност на своју штету. Тај оклоп ће им сачувати сигурност али и ускратити осјећај колико и бол може да буде лијепа. А и тужно је ако ти је неопходна маса без облика да будеш насмијан. Како сам их заобишао тако су ме стигли филмови из мог краја од којих сам бјежао. У тражењу себе сам изгубио друге, не жалим јер знакове крај пута склон сам да преспавам. Пада мрак и рјеших да се вратим у гужву помоћу које ћу набасати до свог смјештаја. Изненађујуће то је кратко трајало и убрзо сам био у кревету окружен својом тишином са једне, и уличном буком са друге стране. Обично човјек не може лако заспати у туђем кревету, ја пак нисам могао ни у свом. Спарина стана у поткровљу и мој немир натјераше ме да помоћ потражим у мини бару. Има свега само нема оно што мени треба, ракија по којој ми је мозак у оваквим ситуацијама пливао делфин стилом. Шта је ту је, изабрах флашу насумично, за добар сунђер нема суве воде. Чашица се претварала полако у чашу и све сам био ближи да мини бар замјеним његовим оцем, мора бити један у близини, па по томе су познати они што су их колонизовали. Пар закопчаних дугмића и неспетних корака касније, већ сам био испред зграде. Ту ме сачекало непријатно изненађење, заборавио сам чињеницу да сада станујем у мирном и породичном кварту, да, ја ту станујем, која иронија. Ко не зна за страх тај иде напријед или дођавола, како год, знам да није моменат да те цитирам Живојине и ево ту ћу стати, видим такси на ћошку и већ сам у њему. Таксисти очигледно индијског поријекла и капетином која удара у кров аутомобила није ни било потребно рећи дестинацију, осјетио је то по мом парфему сачињеном од етанола. Угодна прича о његовом дванаестом сину који креће у школицу прекинула су бљештава свјетла уточишта за безнадежне, ноћ званично може да почне. Нажуљах лакат на шанк, а са шанка све редом у ждрело. Кроз неких пола сата са несретницом рођеном у овој хемисфери, вијековима удаљеној од моје родне, тупио сам о миру у свијету, Вудстоку, Хјуиту и Ђоковићу за ког сам одувијек имао огроман бол у препонама али ето сад ми је послужио. Одлучих да не тражим даље и све ресурсе упутим ка жртви, јер ако несрећа спаја људе онда их тренутак урезује у металне наслаге њихове ауре. На крилима џина и свега што уз то иде долепршасмо до њеног стана који је на сву срећу био у близини, или ипак није, не сјећам се. Креће родео након ког ће схватити да је јако глупо да мјеша секс и насиље јер то је већ у мом днк материјалу а у њеном су чај и кексићи уз обазен бип и на помисао псовке. Свијеће за покушај романтике користим да јој по леђима сипам врео восак док зубима на врат урезујем своје иницијале. Јак трзај за косу као кад се римском императору отима двоколица док на својим раменима осјетим гребање до крви као да јој је Шир Кан ближи предак. Тијело на комадиће док је душа на свили и уз врисак који диже адреналин гледам њене бутине које су упале у клопку за вукове, окрећем се ка мрачном дијелу себе и собе док ми у ушима бубњи Воларе, о Кантаре. Као када сам прије знао заспати са жељама а пробудити се са плановима, том снагом сам поскочио и предухитрио свитање уз сада једини план, а то је да побјегнем. Не од ње нити кога било њеног, већ од својих демона и страхова који колико год да су далеко, увијек су ту за петама. Данас опет сунце, моје опекотине сада имају своје сопствене, чудно али тај зрак ми некако прија. У себи има арому труљења и лешева које је обишао и сада је дијели са тренутно живима. То су неки нови мртваци, за мене су још живи, бар док не окренем главу. Остатак дана хватам и бацам иза себе, жељно хрливши ка свом балкончићу да заузмем турски сјед, једино добро од Турака, и упутим поглед ка сунцу које залази, да ми каже када ћу ја заћи. Дубок уздах, мирис барута и звук сирена, бетонски терени, поцјепане и аркаде и патике, први пасош а друга граница, нас десет а један сендвич. Јурњава са овима и онима, трибина и жене, жене и трибина. Мир и музика, у дубини капка тибетански монах изговара мантре, још дубљи издах. Отварам очи, не могу да вјерујем да је већ јутро а ја сам још увијек жив, али то ми је последња ствар на уму.

Ти који ово пишеш, прије но што се заиста сретнемо, приближиш ми се и постанеш ја, обећај ми да ћеш испунити ово. Када већ стигнеш до приче рецимо са пабом, тог јутра умјесто лјенчарења напиши десетак наредних епизода. Како сам ја помогао теби, и ти си дужан да то исто учиниш новој врсти себе која ће доћи на твоје мјесто. Није овдје толико лоше, има свега што тражиш. Пробај неки мој траг и да сакријеш, спалиш или потопиш, не због мене већ због себе, знаш на шта мислим. Стиже нова тура, отишао сам, уздравље и чекам те.

Петар Данхамјевски, 2022. година, локација скоро па непозната.

Vanja Kovačević: NASLAGANE KOSTI (Kostur)

***

Kosom me miluješ po obrazima, crne se od uvojaka mojih. Dodir oštre ruke, Trojeručice moja, sakati mi dlanove. Beličasti krug i u njemu ti, kao priviđenje šunjaš se. Beljštiš ja slepim i u crnilu mraka vidim tvoj glas. Perje na rebrima teško je, svila katkad ume biti oštra kad je krvlju umažeš. Gle pa to se u stvari crveni ljubav koju mi daješ, koju moram da primim. Klanjam ti se, klečim, ljubim ti skute i perem umorna kolena od blata. Klanjam ti se majko moja i oče moj. Peščanik na stolu i sveća, crna što sreću donosi, ali neću da sija, ne plašim se, zar ne vidiš plamen vode u meni? Kaplje, kaplje, zrno po zrno dogorelo, prošlost iz prošlosti budućnost zove, a ti stojiš savršena, miluješ me kosom po obrazima i razaraš grkljan, znam da je to zato što me voliš.

***

Kosti se bude u mračnoj sobi, bez ogledala. Ogledaju se naslepo. Mršave su i teško ustaju, ali stoje ponosno. Breme vremena nije ih istanjilo. Koračaju tresetom, lišće im se zabada u rebra, kroz lobanju muve prolaze. „Bele krvi, alhemičaru, bele i zelene“, romore u tami, „daj nam da se napojimo“. Krečnjak u čeljustima, klimav, drži se za jednu muvu, zuji zajedno sa njom. Da sednu nemaju kada, traže krvi, krvi nikad dosta. U koraku tromom, što ko kremen skače po kamenu leševa živih, zapali se plam. Ko što crv sumnje ume um zapaliti, tako buknu oganj pod stopama krhkim. Svaka koska gori, sagoreva, izgara, al' one dalje idu, puze po sprudu: „Bele krvi, alhemičaru, bele i zelene“, zovu.

***

Obešen o omču portret je u tami. Na portretu suza. U njoj more nemirno na kom plovi lađa. Svetionik koji blješti, ne vidi se, pokazuje put, a put kamenje od talasa. Na toj lađi guja čisti zube, red je da ih čiste zabije u meso. Kostiju se plaši, jer opore su, teške poput praha, i nestalne duše, od kostiju njene žile lako se zaguše. U kostima spava nada, na dnu prazne pakle, čeka suzu da kane i omču da se zanese, prepunu tereta, te pobegne dalje od portreta. Pa pravo u smrt, u veselu smrt.

***

jesam li ti pričala jebote kako sam se zaposlila ma lagano samo pre neki dan brate susrela sam se lice u lice sa smrti ma da jebote i uopšte nama crnu odoru kao u mrak filmu nego ono neku zelenu šta znam znaš da sam daltonista i tako došla ti ona meni na vrata i kao ono kuc kuc ko je i ja jebote otvorim kad ono ona stoji sa testerom e jeste brate istom onom kao sa erteesa i ladno nosi neke papire kao treba da potpišem izvod iz maične knjige umrlih i ja ono potpišem kad setim se ja da nisam ja umrla i sad ti ja tu pitam nju ono jebote kako sam umrla kad sam potpisala ona u fazonu nju se to ne tiče to je samo birokratija rekla mi da iskuliram ja šta ću sve u fulu upalila sveću od tristo dindži kontam da se pomolim bogu kad sam već umrla ono napravila do jaja žurku pozvala kao ono par prijatelja reko da se ovekoveči i tu mi đuskamo kad ono jebote opet vrata kuc kuc ja reko ko je jebote sad kad ono opet ona od pre samo ovaj put sa sendvičem kaže evo nosi papir da potpišem iz matične knjige rođenih kao ono ponovo sam se rodila i tako ja to potpišem rasteram ove moje jer jebiga nema besplatnog pića ako sam živa zagasim sveću i ladno skontam da me je zajebala pogledam u one papire kad ono piše potpisom u budućnost srbije he i tako sam ti ja našla posao

***

Ime?

Smrt.

Prezime?

Greh.

Zanimanje?

Vajar.

Datum rođenja?

06.06.666.

Mesto rođenja?

Između jave i sna.

Presuda:

Osuđeni ste na doživotno ubijanje života.

Završna reč:

Ali ja ne želim da ubijam, ja želim da volim.

Žao nam je, ljubav nije dozvoljena.

Ali ja želim da milujem.

Žao nam je, tako nešto nije moguće, preoštre kosti imate za to.

Ali ja želim da ljubim.

Žao nam je, raspali zubi nisu na ceni.

Mogu li barem milovati oštricom?

Mogu li barem ljubiti sečivom?

Mogu li barem voleti nežne prerezane vratove?

Mogu li barem vajati srca umrlih?

Mogu li barem nositi beli pokrov?

Žao nam je, crno je u modi sad.

Jelena Jelisavčić: KOSTUR

Sati su dani, vreme je prikovano za mali bolnički časovnik. Ne dopušta nikakve izuzetke. Priroda je usporila svoj cvat, reke sporije teku, start je za malo odložen. Za tren, kao da je ceo svet zastao. Ko to ima moći da zaustavi život, pogotovo u ovom trenutku. Kada bi bar, mogao da prespava ono što prolazi...

Alarm je opet zakazao! Kako to da uvek kasni ta tri minuta, kako god da ga navije! Nemoguće, danas će definitivno kupiti novi, najbolji. Sprema se za važan sastanak zakazan za devet i pet. Nije voleo „okrugle" brojeve, pa je sve bitnije događaje pomerao par minuta od uobičajenog. Ledena voda razbudila je prosečno lice. Pri susretu sa sopstvenim odrazom u ogledalu, nešto ga je preseklo u stomaku. Toliko puta se ogledao, a tek sada se video. Kao da je sve što je dosada radio bilo mehanički, a ovo sada je stvarno. No, znao je da se obično trgne i malo unervozi, pa previše razmišlja, pred veliki posao. Sačekao je gradski prevoz, i krenuo. Seo je u poluprazan bus, i ponavljao neke bitne termine koje mora prezentovati. Na sledećoj stanici, ušla je mlada devojka i sela pored. Nije se obazirao previše, nastavio je svoja razmišljanja. Posle par pogleda upućenih u njegovom pravcu, pitala ga je nešto oko stanica na kojima staju. Uljudno joj je objasnio, i nastavio po svom. Ali, ona je bila uporna. Očigledno da je već počela gajiti simpatije prema njemu. Pomislio je da ju je privuklo skupo odelo koje je nosio, i da je samo još jedna koja želi novac od njega. Tako se i ophodio prema njoj. Vremenom, ipak, razgovor je postajao sve intimniji i zanimljiviji. Baš kada su došli do životnih pitanja, i šta je bilo pre, a šta bude posle, morao je da siđe. Nije hteo sebi da prizna da mu se dopada, i ona i njena razmišljanja. Nije se usudio da joj zatraži broj, i zažalio je već kod prvog koraka van prevoza. Idemo dalje, šta da se radi, gotovo je... -mislio je u sebi. Ali mu nije izbijala iz glave ta njena divlja, vatreno crvena kosa. Te crne oči, kao da ga posmatraju odnekud. Čini mu se da se nijansa njenog glasa provlači kroz dosadne reči sagovornika. Zašto mislim uopšte o njoj!

Prošao je i ovaj naporan dan. Skidavši sako, primetio je zgužvan papirić koji mu ispade na pod. Uzeo ga je i bacio na sto. Dani su prolazili, a u njegovom životu se ništa nije dešavalo. Setio se ponekada crvenokose saputnice, ali se ubrzo pribrao. Jedno veče, dok je gledao omiljenu seriju, uzeo je neki papiric sa stola. Odmotao ga je i pročitao broj telefona. Nije imao pojma odakle tu, a još manje čiji je. U krevetu se dugo prevrtao, nesanica je njegov stalan gost od nedavno. Nešto mu nije dalo mira. Okrenuo je broj koji je prethodno našao. Nije dugo bio u neizvesnosti. To je glas koji se ne zaboravlja. Znao je odmah da je to ona. Ali nije znao šta da kaže, šta da radi. Izustio je par reči i sastanak je bio dogovoren. I dalje se pitao kako je broj dospeo do njegovog džepa, mora da je iskoristila trenutak nepažnje.

Došao je do dogovorenog mesta. Bilo je jako hladno i mračno, na ovom mestu nikada ranije nije bio. Ja biram sledeći bar, definitivno. - bio je rešen. Kasnila je tri minuta. Nasmejao se, jer se setio svog alarma, i da je zaboravio da kupi drugi. Seli su, i posle kratkog pozdrava gledali jedno drugo ćutke. Malo ga je plašio njen pogled, kao da ga posmatra, analizira, prodire u njegovu suštinu. Opet se nasmejao, jer je pretpostavio da je tako njegovim klijentima koji dođu na razgovor za posao. Tako ugledan advokat mora imati dara da zna sa ljudima. Ona mu je još uvek bila misterija. Razgovor je tekao uz vino.

Mnogo takvih sastanaka je bilo. Potpuno je bio u njenim rukama, opčinila ga je. Smetalo mu je to što je bila tako tajanstvena. Kao da je bila prekrivena mračnim velom tajni. Znao je da nešto zna, više od njega. Postupala je samouvereno, bahato. Nije mogao protiv, prepustio joj se, u svakom pogledu. I sam je primetio promene u ponasanju, uzrokovane mnogim stvarima. Prešao je na mračnu stranu, a ona je bila Gospodar. Da li je to zaista moguće?! -pitao se. Zdrav razum mu nije dopuštao da u to poveruje. Mislio je da to ne postoji. Da je zlo samo odsustvo dobrog. A ovde je bilo i previše odsustva. Bio je u kandžama Mračnog Gospodara, oličenog vatrenom crvenokosom. I voleo je to. Mislio je da ce mu doneti večni život. Donelo mu je stalnu patnju i agoniju.

-Gospodine, plašim se da i dalje nemam dobre vesti. -prousti doktor začuđeno. Prosto se prvi put susrećemo sa ovakvom vrstom bolesti. Nismo sigurni još ni šta je tačan uzrok, a šta konačna posledica. Znamo jedino da je sam proces ispitivanja i pokušaja lečenja jako dugotrajan i malo naporan za Vas u takvom stanju. Bojim se samo da srce ne poklekne prvo. Ali, po rezultatima, ne bi trebalo. Možda je prva jetra...ili bubreg, pa pluća, ili...tako nešto. U svakom slučaju, jako mi je žao. Trebali ste više voditi računa... Ma, nikad se ne zna. Trepnite ako ste me sve razumeli. E tako. Sestra će doći, da Vas nahrani. Ne brinite, sredićemo nešto već. Dobro...

Ali, nisu sredili. Sestra ga maltretira, jer je paralizovan. Porodica je prestala da dolazi. Plaše se. Ponekada se pojavi crvenokosa. Tada dobije nadljudsku snagu i čini se da je prošlo sve. Inače, samo leži, i čeka. Čini mu se beskrajno. Možda tako i jeste.

Dunja Brusin: QUEEN OF THE DAMNED (Vampir)

Stiskala me je svojim snažnim rukama oko struka i pribijala ka sebi. U njenom naručju, osećao sam se kao pacov sa kojim se sita mačka igra. Ko bi pomislio da žensko može da ima ovoliko snage. Kada sam osetio hladni dah na svom vratu, jeza mi je prošla niz kičmu. Bio sam previše pripit da bih bilo šta rekao. Njene oči koje su me pre par minuta hipnotisale sada nisam smeo ni da pogledam. Zašto sam uopšte sa ovim freakom napolju, pitao sam se, dok me je njuskala kao tek ispečen biftek. Stalno završiš sa nekom psiho ribom. Verovatno zato što si i sam psiho, govorio sam u sebi, trudeći se da ne skonta da mi je neprijatno. Da li mi ona upravo grize vrat? Iskuliraj se, čoveče, pijan si, ponavljao sam.

Sutra dan probudio sam se u svojoj sobi. Usta su mi bila suva i želeo sam da na eks popijem litru vode. Glava mi je pucala i imao sam groznicu. To je sigurno od pijančenja sinoć, pomislio sam. Podigao sam roletne, a onda mi je Sunce umalo spržilo oči. Obično mi nikad nije smetalo. Spustio sam roletne ponovo, otišao do kuhinje po vodu i počeo da pijem. Pio sam i pio, popio sam verovatno cisternu, ali žeđ i dalje nije prestala. Onda sam otišao do kupatila da se umijem i u ogledalu sam video ništa. Trljao sam oči dok ih nisam skoro iskopao i tada sam shvatio. Vratio sam se u krevet, pre toga proverio da li sam zaključao vrata i znao da više nikad neću izaći odavde. Kučka je uspela da me natera da zavolim mrak. ,,Sunce prestani da sijaš, meni potrebna je tama i tišina jer u glavi je galama“.

Ivana Stanić: PREŽIVLJAVANJE (Lavirint)

U ovom modernom vremenu postoje dve grupe ljudi. Jedino što im je zajedničko je lavirint koji je stvorio sin Džejn Topan. Grupi broj 2 pripadaju ljudi koji su se pokorili ovom čoveku jer je njima individualno preče od istine i kolektivnog. Ti ljudi su robovi, žive i lutaju u lavirintu, ali je njihova egzistencija sada sigurna. U grupi broj 1 su ljudi koje Topan muči, izgladnjuje, ponižava, ne sluša, vređa. Ipak, oni, za razliku od druge grupe, znaju da izlaz iz ovog lavirinta postoji. Problem je samo što se izlaz smanjuje, ta vrata polako nestaju, dok oni traže izlaz, popravljajući pritom ono što su drugi ljudi uništili, stvarajući ponovo ono što je obrisano, štiteći istinu koju stalno guše. Kratko i jasno, postoje dve grupe ljudi. Jedna uništava jer stavlja svoj život na prvo mesto, druga grupa umire jer joj je istina najvažnija.

Kao što su i ljudi podeljeni, tako je podeljen i lavirint. U prvom delu se nalaze sebični, to jest grupa broj 2, u drugom delu (koji ima izlaz) je grupa broj 1.
Ovi sebični ne zaslužuju neki detaljan opis. Najbolja definicija tih ljudi bi bila jedna reč - robovi.

S druge strane, oni koji lutaju tražeći izlaz, zaslužuju da pričamo o njima. Oni ne dižu spomenike Malim Zverima u prestionici, oni ne ruše svoje tvrđave, štite svoju istoriju i kulturu. Brane istinu! Ne mrze druge ljude kada im otimaju ono što je njihovo. Mnogi ih smatraju glupim ljudima ili ljudima koji žive u zabludi da je iz lavirinta moguće izaći. Oslanjajući se na svoju istoriju i iskustvo, oni idu kroz te mučne i tmurne bašte koje su uvenule. Na tom mestu sve liči na smrt. Taj lavirint je smrt. Gledaju ga godinama, slušaju kako tvorac pakla priča laži, ćute kada ih vređaju jer žele da zadrže svoje dostojanstvo. Oni su kažnjavani kada se bune jer im otimaju ono što im pripada. Njihova egzistencija jeste ugrožena, po njima se pljuje, oni služe za gaženje. Jer taj čovek je oličenje zla. Jer njemu poreklo, istina i ljudi nisu bitni. Moć je ono za čim očajnički vapi.

Bol. Ti ljudi konstantno osećaju bol. Razmišljam kako im je. Ja sam na sigurnom još par meseci. A oni su izloženi svakodnevnom mučenju. Delimo tu bol. I mene boli nepravda, bole me laži, boli me što mi uporno pokušavaju uskratiti pravo na istinu, boli me što je ova teritorija pod okupacijom jednog čoveka koji izdaje ono što je nama najbitnije. On zida kule uz pomoć novca koji je dobio prodavajući temelj ovih ljudi. On kvari decu, on ne bira sredstva u svojoj igri. Njemu su naši životi igra.

Otac mi je rekao biće bolje. Zasmetalo mi je to. Svi stalno govore biće bolje. Ne može da bude bolje u lavirintu. Moj otac ne pripada ovoj grupi sebičnih robova, ali je odustao, jer su on i njegova generacija tada izgubili borbu. Pitam se hoćemo li je mi konačno dobiti.

Vidim mlade ljude, ali vidim i njihov umor. Ne fizički, već onaj unutrašnji, duhovni. Iscrpljeni su. Šetaju tim lavirintom. Jedni vraćaju slike koje su sklonili jer su mislili da će se zločinci uznemiriti gledajući slike svog zločina. Drugi čiste ulice koje su prljave jer stalno neko nešto ruši. Ni posle tri godine ne znamo ko je rušio. Treći sede u bašti smrti i pričaju deci o zemlji koja nama pripada, koja nam je od neba data. Četvrti se mole. Peti traže izlaz. Svi oni zajedno brane istinu, služe se istinom, mole istinu, i uz pomoć nje traže izlaz iz ovog ludila.

Sedim i razmišljam. Možda je moguće da ćemo uspeti da izađemo. Mi smo i pre bili u lavirintu smrti. Ubili su 750.000 ljudi. Mojih ljudi. Ali mi smo još uvek tu.

Nada.

Ona dva deteta što trče, oni će imati snagu. Svaka generacija ostavlja nešto svojoj deci. Šta su nama naši ostavili? Meni su istinu. I ovoj deci će ostati istina u amanet, a ako mi sada ne uspemo, oni će pobediti. Jedno je sigurno, uradili to mi ili naša deca, ovaj narod će izaći iz ovog lavirinta. Jer istina je jedina koja poseduje apsolutnu moć.

Tanja Kojić: MAGIČNA TAČKA ZLATNE RIBICE (Klitoris)

Ostalo nas je nekoliko. Dugo nisam sreo žensko. Pustoš. Kraj. Ne daju da živimo. Pred očima slike novinskih natpisa Sve veći porast abortusa u Srbiji, Iz godine u godinu bela kuga uzima maha... Nije ni čudo što nam se ovo dešava. Epoha abortusa i elitnih prostitutki, makroa i bahaćenja nad ženskim tijelom. Nekada nekoliko miliona sada nekoliko desetina. Žene ni za lijeka. Ako je koja ostala, onda se ta kao i ostale raspada. Muškaraca ostalo svega šaka jada. Skupo plaćaju podvođenje. A moj Đuro pati. Plašim se da će mi otpasti od neaktivnosti.

Hodam ulicama Beograda. Nigdje žive duše. Sivilo, košava. List novina udara me u lice. Novi humanoid Sofija. Uskoro na našem tržištu. Plati pa se klati. Sa podsmijehom odbacujem ovu glupost. Znam da će nas roboti uskoro zamijeniti, ali seks? Sa robotom? Nema šanse. Ostajem vjeran humanitetu.

Prolazim pored Linde kad u izlogu Specijalna vikend akcija! Zaigraj se sa zlatnom ribicom (čitaj Sofijom) i spoznaj čari neodoljivog seksa, samo 999,99 rsd. Kao muškarcu koji duži niz godina apstinira ovo zagolica um a iii još nešto. Kupim ja svoju ribicu i pravac kući.

Otvaram ogromnu kartonsku kutiju, vadim lutku i prvi utisak je užasan smrad plastike pomiješan sa metalnim. Nema gdje Kinez svoje prste nije umiješao. Oprostiću joj smrad, ako bude dobra. Na leđima ima ugraviran serijski broj: 9770310 model: zlatna ribica. Odgovara mojoj visini, nije teška i obdarena je. Obično ne čitam uputstva, ali ovaj put pravim izuzetak. U ovom uputstvu pročitaćete: 1. Šta je zlatna ribica i čemu je namijenjena, 2. Šta treba da znate prije korištenja zlatne ribice, 3.Kako se upotrebljava zlatna ribica, 4.Moguća neželjena dejstva, 5. Kako čuvati zlatnu ribicu, 6. Dodatne informacije. Sve ovo mi i nije toliko bitno. Pažnju mi privlače MJERE OPREZA!!! Tokom novog naučnog eksperimenta koji ima za cilj formiranje novog tipa života na Zemlji usled izumiranja ljudske vrste, tim naučnika sa instituta Human-doll osmislio je novi tip života. Za sada pažnja je usmjerena na ženski pol kao reproduktivni. Svaka lutka ima magic point kao mjesto čijom aktivacijom dolazi do oživljavanja lutke. Važno je napomenuti da su potrebni veliki napori kako bi do oživljavanja došlo, jer nadležna vlast ne dozvoljava veliku ekspanziju života na Zemlji.

Moguće je aktivirati samo dvije funkcije istovremeno. Odlučujem se da joj oči budu otvorene, da bar malo bude nalik ženi (zatvorenih očiju djeluje kao mrtva, a to me ne loži). Druga opcija, neka uzdiše. Tako ću znati da li je magic point aktivirana ili ne. Skidam pantalone. Pritišćem crveno dugme i ona počinje da radi svoj posao. Nakon samo par minuta, da budem iskren, opravdala je status zlatne ribice. Iako sam svjestan da su šanse da oživi fifti fifti, prihvatam izazov. Posežem za njenom magičnom tačkom. Pronašao sam je! Da li će to baš meni poći za rukom da učinim što malo ko može? Trudim se! Dajem sve od sebe! Čuje se! Aaaaaah!

Moja Sofija poznatija kao zlatna ribica živa je. Čekamo bebu. Trenutno smo jedini primjerak ljudsko-robotizovanog odnosa na Zemlji. Istorija počinje sa nama.

Slađana Ristić: VODOLIJA

Simon i njegova Magdalena živjeli su mirnim, isposničkim životom. Svaki dan bio je isti; rad u polju, posao oko stoke, kopanje u vrtu... Djece nisu imali, ali su uvijek širokog srca dočekivali i darivali tuđu djecu. Naročito je bila poznata anđeoska narav starca Simona. Plijenio je nekom vedrinom i vraćao je vjeru u dobre ljude. Kada je te 1901. požar uništo veliki broj kuća u selu G. Simon je sa svojom ženom pritekao u pomoć tom malom mjestu. Oni koji su ostali bez svojih kuća preselili su se na Simonovo imanje i tu bili dobro ugošćeni. Simon kao stari građevinac, brzo je sakupio građu i počeo s obnavljanjem uništenih kuća. Sunce nije ni izašlo, a dobri Simon je već na krovu. Narod se čudio toj dobroti i nesebičnosti. Njegove stare ruke vješto su udarale čekićem o hrastove daske. Uveče bi kasno stizao kući i prijateljski pozdravljao svoje nove ukućane, kako ih je on sam nazivao. Pričao im je priče iz svoje mladosti i onu dobro poznatu pustolovinu iz Turske. Naime, jedne godine vraćajući se iz Gazijantepa zalutao je u turske šume. Kakve je životinje tamo vidio, to ni u snu nema! Mačke sa zečjim ušima, laste s crvenim prugama, leptire koji sjede na vodi. Posle je naišao na neki izvor i zahvatio neku čudnu vodu, tek kad pomisli da je konačno napunio bokal, voda se pretvori u neku sjajnu tečnost i nestade za tren oka. Sve je bilo kao san. Posle je naišao na nekog okovanog čovjeka koji mu je dao prsten koji nosi i dan danas, kao sjećanje na tu čudesnu šumu. Lutao je tako do jutra dok nije naišao na djevojku koja mu je pokazala put, to je bila Magdalena, njegova sadašnja žena. Tu priču je pričao svima po nekoliko puta i svi su je dobro znali ali su je ipak rado slušali iznova i iznova. Imanje koje je imao u gradu ostavio je svojoj djeci, a on se sa svojom Magdalenom preselio u ovo malo i mirno mjesto. Materijalno je zamijenio duševnim mirom i blagostanjem.
Na uništenom selu radio je punih šest mjeseci. U pomoć su mu pritekli i njegovi dobri prijatelji. Selo je zbog njegove dobrote ponovo oživjelo, a Simonu u znak zahvalnosti seljani pokloniše dvije divno ukrašene glinene amfore.

Stanislava Ilić: HARMONIJA SRMTI (Vampir)

Čujem rotaciju sirene na ambulantnim kolima. Otvaram oči, možda je poslednji put.

Prvo glas, melodija, zvuk. Gospodarim svijetom. Pozornica je moja imperija. Klanjaju mi se kao na mitingu. Vrijeme je stalo za trenutak i pomislih da mogu da ga uhvatim. Uštirkana gospođica i namješteni ugovori. Ali moj mozak šalje signal drugim dijelovima tijela da ne može više. Ide jauk, krik, tišina. Proces moje dezintegracije. Čangrizava čaplja koja razjeda moju unutrašnjost. Ljubav se mjeri kvantitativno. Broji bližnjega svoga kao i samoga sebe. Napukla žica se ne čuje daleko. Uvijek je više na cijeni tuđa nesreća . Sa naslovnih strana vrišti ,,Naša pjevačka nada završila svjetsku karijeru”. Ovo miriše na opštenarodno veselje. Gledali su me, unezvjereno i hladno, dok su u meni igrale sijenke. Sjeti se proba, jedan, dva. Ustanoviše nema pomoći. Tri boga, četiri kalendarska sveca i jedno nebesko tijelo su fasovali tog jutra. Kržljava slabost što je spretno prikrivam šarmom. Govorim jedno, mislim treće. Privid ljudske superiornosti doživljava krah. Ptica selica moje duše ove jeseni kreće na put bez povratka. Iznevjerena očekivanja se nadoknađuju jedino ponovnim rađanjem. Moje vrijeme je prošlo, a drugima će tek da prođe. Ja sam samo žena koja mirno ide ka smrti. Dajte joj kiseonika i opet će udisati smog. Pokušavaju da me dozovu ali ja nisam tu, gubim se u svojoj svijesti.

Zatvaram oči, spokojno i neusiljeno, možda po prvi put.

11. SIMBOLI

U ovom zadatku, građu za vašu priču predstavljaće jedan od ponuđenih simbola: kostur, vampir, oblak, klitoris, lavirint, vodolija. Sam simbol koji izaberete - bilo da je u pitanju predmet, pojava ili biće - ne mora se direktno i očigledno pojavljivati u priči. Zadatak je više usmeren u pravcu oblikovanja priče koja tematski ili motivski odražava metaforičko značenje određenog simbola. 

Ovom prilikom ćemo navesti definicije pomenutih simbola pružene u Rečniku simbola Alena Gerbrana i Žana Ševalijea (Beograd: Stylos, 2013), kako bismo vam olakšali izbor i pomogli u istraživanju najpogodnije teme. Budući da su značenja simbola, kao što ćete videti, često mnogostruka i višeslojna, svoju priču možete oblikovati i na osnovu nekog specifičnog i vama interesantnog detalja u definiciji simbola.

Posebna napomena: u svojoj priči možete koristiti i savremena i/ili individualna tumačenja određenih simbola koja nisu prisutna u pomenutim definicijama. "Oblak", na primer, u današnjoj kulturi jeste i izraz za računarske operacije koje se vrše onlajn interakcijom sa udaljenim serverima; "kostur" pak za nekog može imati pozitivno, vitalističko značenje itd.

Ne postoje dalja formalna, stilska, jezička ili žanrovska ograničenja. Priče možete oblikovati na koji god način želite, u žanru po izboru, uz dozvoljenu (i ohrabrenu!) upotrebu multimedijalnih elemenata.

SIMBOLI:

KOSTUR
Personifikacija smrti, a ponekad i zlog duha. U alhemiji simbol crnog, truljenja, raspadanja, boja i operacija koje uvode u transmutaciju. Ne predstavlja statičnu smrt, konačno stanje, nego dinamičnu smrt, ako se tako može reći, vesnika i sredstvo novog oblika života. Na crtežu iz Veselove Alhemije kostur, sa svojim ironičnim osmehom i izrazom zamišljenosti, simbolizuje znanje onoga ko je prešao preko praga nepoznatog, onoga ko je smrću proniknuo u tajnu onostranog. U snovima kostur upozorava na skoro odvijanje nekog događaja koji će izmeniti život, raskidajći s nečim uobičajenim, čiji nestanak se predoseća sa strepnjom, ne znajući šta će se to dogoditi.

U antici su, ako je verovati Apuleju, bili rašireni pečatnjaci ili statuete koje su prikazivale kostur i služile magijskim radnjama. Ti kosturi trebalo je da predstavljaju Merkura (Hermesa), boga psihopompa, koji je uživao povlasticu da može da siže u podzemlje i vrati se iz njega, kao i povlasticu da vodi duše umrlih. U tome bi se moglo videti nešto slično pokušaju simboličnog poistovećivanja smrti s bogom, kako bi i ona stekla povlasticu da može da izađe iz podzemlja, ili da neku osobu preda i odnese u podzemlje.

U Petronijevom Satirikonu na nekoj gozbi se pojavljuje srebrni kostur pomičnih zglobova koji više ne simbolizuje određenog boga ili pokojnika, nego smrt uopšte i kratkotrajnost života. Pojava kostura usred gozbe trebalo je da podstiče zvanice na snažnije uživanje u prolaznim trenucima uživanja. Kostur na prijateljskim večerama nije bio izuzetak, kao što izuzetak nisu bili ni mrtvački plesovi u srednjevekovnoj umetnosti.

***

OBLAK
Oblak simbolički poprima različite oblike, a glavni se odnose na njegovu nejasnu i prilično neodređenu prirodu; na njegovu karakteristiku instrumenta apoteoza i epifanija.

U drevnoj Kini beli ili obojeni oblaci spuštali su se na humke sretnih žrtava, podizali se sa grobova besmrtnih koji su se na oblacima uspinjali na nebo. Crveni oblaci posebno su sretni znakovi: jedan od njih je emanirao iz Lao Cea. Na čarobnom žutom i crvenom oblaku, a to su boje kosmičke diferencijacije, monasi iz legende o Hongima spasli su se iz zapaljenog manastira Šao Lin. Svi ti znakovi bili su dovoljno važni da car Huang Li sve uredi zahvaljujući oblacima.

Uloga oblaka kao nositelja kiše povezana je sa ispoljavanjem nebeske delatnosti. Njegova simbolika nadovezuje se na simboliku svih izvora plodnosti: materijalne kiše, proročkih otkrića, prikazanja. U Grčkoj mitologiji Nefela je čarobni oblak kojim se Zevs poigrao kako bi odvratio libidonozne želje Iksiona. Iz spoja Nefele i Iksiona rodili su se Kentauri. Helena, u koju se zaljubio Paris i zbog koje se vodio trojanski rat, bila je samo priviđenje od oblaka zahvaljujući čaroliji Proteja.

Oblak je simbol pretvaranja, viđenog ne samo u jednom od njegovih izraza, već i u samom postojanju.

***

VAMPIR
Mrtvac za koga se veruje da je izašao iz groba kako bi sisao krv žrtvama. Kod Slovena se glogov kolac zarije u mrtvaca čija se duša pretvara u vampira. Prema predanju, vampirove žrtve postaju i same vampiri: oni istovremeno ostaju bez krvi i žrtve su zaraze.

Sablast muči živa čoveka strahom, a vampir ga ubija oduzimajući mu srž: on može opstati samo pomoću svoje žrtve. To će se tumačenje temeljiti na dijalektici progonitelja i progonjenog, proždirača i proždranog. Vampir simbolizuje čežnju za životom koja se obnavlja svaki put kad se već smatra utaženom, i koja se ne može utažiti dok se njome ne ovlada. Zapravo se ta uništavajuća glad, koja nije ništa drugo do fenomen samouništenja, prenosi na drugoga. Biće muči i proždire samo sebe: dok ne spozna da je samo krivac za svoj neuspeh, optužuje nekoga drugog. Nasuprot tome, kad čovek potpuno preuzme na sebe odgovornost, kad prihvati svoju sudbinu smrtnika, vampir išćezava. On postaje sve dok se ne reši problem prilagođavanja samom sebi ili društvenoj sredini. Čovek je tada psihološki razdiran - izjeda sam sebe, i postaje mučitelj samoga sebe i drugih. Vampir simbolizuje okretanje psihičkih snaga protiv sebe samog.

***

KLITORIS
Klitoris je simbol muškog elementa kod žene. Dogoni i Bambare sa Malija veruju da se svako biće rađa sa dve duše suprotnih polova. Klitors sadrži mušku dušu žene, pa otuda njegovo izrezivanje, koje poništava tu prirodnu podvojenost i potvrđuje ženu u njenom polu. Izrezani klitoris se preobražva u škorpiona. Kod muškarca prepucijum sadrži njegovu žensku dušu. Obrezivanje odgovara izrezivanju, jer određuje i potvrđuje muškarčevu muškost.

***

LAVIRINT
Lavirint je prvobitno Minosova palata na Kritu u kojoj je bio zatočen Minotaur i iz koje je Tezej mogao izaći samo uz pomoć Arijadnine niti. Bitno je, dakle, da mu je građa zamršena i da je prolaz kroz njega težak.

Lavirint je u prvome redu splet puteva od kojih neki nemaju izlaza; to su slepi putevi među kojima treba otkriti put što vodi do središta te neobične paukove mreže. Poređenje sa paukovom mrežom nije baš najbolje, jer je ona simetrična i pravilna, a suština lavirinta je u što manjem prostoru opisati što zamršeniji splet puteva i tako zadržati putnika koji želi da stigne u središte.

Lavirint omogućuje pristup središtu nekom vrstom inicijacijskog putovanja i onemogućuje pristup onima koji to nisu zaslužili. Posredi je, dakle, simboličko prikazivanje inicijacijskih iskušenja koja diskriminišu putnike koji se probijaju prema skrivenom središtu.

Prema alhemičarima, lavirint je slika celokupnog rada Dela s glavnim poteškoćama: jedan je put kojim treba ići da bi se došlo u središte, gde započinje borba dve prirode; drugi je put koga se umetnik mora držati da bi odatle izašao. To tumačenje je blisko određenoj asketsko-mističkoj doktrini: usredsrediti se na sebe, pomoću hiljadu puteva čula, emocija i predstava, uklanjajući svaku prepreku intuiciji, i vratiti se na svetlost ne dajući se zavesti stranputicama. Ulazak u lavirint i izlazak iz njega bili su simboli duhovne smrti i uskrsnuća.

Lavirint vodi u unutrašnjost ličnoga ja, u neku vrstu unutrašnjeg i skrivenog svetilišta gde se nalazi najskrovitiji deo čovekove ličnosti. Pomišljamo na Mens, hram Duha Svetog u duši koji je u stanju milosti, ili pak na dubine nesvesnog. I jedno i drugo svešću se može dosegnuti tek nakon dugotrajnog lutanja ili intenzivne koncentracije, kad konačnom intuicijom sve postane jednostavno u nekoj vrsti nadahnuća. Ovde, u toj kripti, ponovo se postiže izgubljeno jedinstvo bića koje se bilo raspršilo u mnoštvu želja.

Dolazak u središte lavirinta, kao završetak inicijacije, vodi u nevidljivu ložu, koju su umetnici lavirinta uvek ostavljali obavijenu tajnom, ili bolje, koju je svako mogao da ispuni prema svojoj intuiciji ili svojim ličnim afinitetima.

Preobražaj do koga dolazi u središtu lavirinta, i koji će se potvrditi na svetlu kad završi putovanje, na kraju tog prelaza iz tame u svetlo, označava pobedu duhovnog nad materijalnim, večnog nad prolaznim, razuma nad instinktom, znanja nad slepom silom.

***

VODOLIJA
Ovaj jedanaesti znak Zodijaka smešten je u sredini zimskog tromesečja. On simbolizuje kolektivnu solidarnost, saradnju, bratstvo i odricanje od materijalnih stvari. Njegov tradicionalni gospodar je Saturn kome se, posle otkrića, pridružio i Uran.

Lik koji predstavlja jedanaesti zodijački znak prikazuje plemenitu pojavu savršenog ljudskog bića, u obličju mudrog starca koji, pod miškama ili na ramenu, nosi jednu ili dve amfore, nagnute urne iz kojih ističe voda koja je u njima. Ali stanje te tečnosti sasvim je vazdušasto i etersko i u njemu ima fluidnog karaktera vazduha koliko i mekane i opuštene prirode vode. Ta dvojakost može se uporediti s vodama iz vazduha koje se šire u talasima, s fluidom vazdušnog okeana u kome se kupamo. Taj vazdušni znak s prizvukom vodenosti svedoči o hranjivoj supstanciji koja napaja više dušu nego telo; i dok vazduh Blizanca ukazuje na saobraćaj duha, a vazduh Vage dijalog srca, vazduh Vodolije postavlja svet izbornih afiniteta koji nas čine živim bićima u duhovnu zajednicu i usred univerzalne sfere.

Taj je znak doveden u vezu sa Saturnom zato što to nebesko telo oslobađa biće okova instinkta i upućuje njegove duhovne snage na put lišavanja. Za gospodara mu se daje i Uran koji ponovo mobiliše oslobođeno biće u vatri prometejske noći, s namerom da samo sebe nadmaši. Nasuprot Herkulesovskom Lavu imamo serafimsku Vodoliju. Osnovno tkivo toga zodijačkog tipa je fluidno, lagano, eterično, prozirno, svo sačinjeno od duhovne bistrine, tako reći anđeosko. On poseduje dar ravnodušnosti spram samog sebe praćen vedrinom, i sposobnost altruizma, prijateljstva, društvene privrženosti.

Postoji i uranska, prometejska Vodolija, koja je biće avangarde, emancipacije, pustolovine...

***

Rok za predaju radova je petak, 26. april. Naredni čas biće održan u utorak 7. maja. 

Srećno pisanje!

Ela Čanji: PRAZNA TRANSCENDENCIJA (L'espirit de l'escalier, "kada se kasno setimo pravog odgovora za neku situaciju", bez O)

Tišina. Leluja na spratu. Pleše. Kasnije će prestati i premetnuti se u nesmislenu buku. Kada kažeš tišinu pretvaraš je u apsurd. Misliš da je vajaš u prelepu vazu. Nadaš se da vazu ispuniš cvećem. Ustvari je vajaš tek kad je prevedeš u ništa a latice baciš niz Stiks.

U dnu stepenica sija značenje. Bled. Bled je taj sjaj. A i krvav. Kada ga prigliš, tada gubi sebe-značaj. Dezintegracija smisla. Nabadaš se na sjajni apsurd. I jedan nihilizam.

Tu gde ležim ja i ti ležiš. I tu leži ćutanje. Baškari se među nama. Liči na mačku, jer prede nekim udaljenim brujanjem, nalik na prigušeni titraj neke daleke pesme. Tu pesmu slušaš nekad negde u xy sećanju. I izmiče ti i iz sada i iz nekada.

Tu na spratu skupila su se sva prazna pitanja, prazna pričanja i prazne buke. U dnu stepenica leže, pak, sve zakasnele replike. Ništa im ne vredi zakašnjenje – praznina ih nije zanemarila. Štaviše, sisa ih a la pijavica, krpelj, žedni parazit. Smeh je pase, uzdasi su pase, tuga je pase, vrisak je pase. Sve njih grli tišina. Ljubi nam već neisplakane suze.

Sva je vriska tu. I sve gadne latice iskidane iz nekada negde u nama između nas sađenih i zalivanih ruža. Vise tu. Nekada mirisne i pune. Sada suve i mrtve. Vise nad našim izmrcvarenim telima. Trnjem šibana tela su nam, trnjem šibana iz istih tih nekada punih ruža. ‘Lepa dama’ AB kaplje. Širi miris daljina. Širi zenice i kaplje iluziju u njih.

Završna reč je bila. Bačena je zadnja latica i zadnji trn zariven u belu mi telesinu. Ležim nema i slušam udaljen zvuk negde nekada nečije sreće. Hvatam blagi sjaj. Nekada negde, sada krajnje udaljen, taj sjaj je nenarušen. Sada je skrnav. AB ga maskira. AB me baca u trans davnine i čini da se sećam. Ali ti kažeš da ćeš da ideš.

Ležim nema i gubim stanje za reči, nad rečima. Ne znam da izaberem cvet.

Završna reč je bila, a završna ja je bila nema.

Bauljam ka stepenicama. Gazim rasute latice. Našim jezicima bačene. Pretvaraju se u tihi, šušketavi šapat i prah i… ništa. Jer su ništa.

Mutni sjaj u dnu stepenica frenetički treperi i tandrče neku kulminacijsku, završničku muzičku stvar i uranja se u Letu. Sa svim jezičkim cvećem.

Tu, na zadnjem stepeniku, usta su mi zašivena.

Ана Малешевић: ТИШИНА ТАМО! (JAYUS, "шала толико глупа да је смешна", без О)

Бубашвабе живе најдуже седам дана без главе; тада умиру јер немају други начин да унесу храну. Људи живе дуже. И без хране и без главе.

Đorđe Grmuša: POČEMUČKA ("Osoba koja postavlja suviše pitanja", bez E)

"Život, ta gomila dovikivanja sa samim sobom". Odvratna starudija ponovo koči. Ni slovo da otkuca! Mrzim ovu pisaću mašinu. Dosta sa njom! Prosto moram da priupitam ovu glupavu napravu par pitanja ili možda samo da polomim svako ofucano slovo na njoj? Užasno mi ovo pada na grudi ali šta ću, ili ja ili ona! "Rat protiv pisaćih mašina", čak i zvuči fino. Samo kad bih dobio novi rok za ovu dosadnu glupavu priču! Ah, ta pisaća spodoba! Mora ona postati kvarna, u inat! Da li da uništim ovo ruglo odmah ili sada?

Povadim li joj sva slova postaću miran ili baš suprotno? Šta raditi? Koga pitati za odgovor? Priča mora biti gotova do sutra ili...hm... haos u najavi! Da kupim novu mašinu? Kad bi to bilo lako možda bih i kupio. Bar da para imam, ali ni njih! Strašno! Zvoni mobilni! Mora biti gazda! Užas! Šta kazati?

- Halo, da, ja sam. Priča uskoro dolazi na vaš sto. Naravno. Mislim ja na rok. Znam da kasnim. - kazah.

- Slušaj ti, imaš frtalj sata za priču, u suprotnom... otkaz! Zbogom! - gazda progovori dubokim glasom.

- zbog.... - spustio mi slušalicu! Kakav magarac! Uh, šta raditi? Polomiću ovu mašinu!

Moram pronaći onu palicu pa da fino polomim mašinu i tu možda zaigra kraj svih mojih muka. Valjda? Mada, da probam da kucam priču sa par slova? To bi mogla biti dobra stvar? Radili su to ljudi i u drugom dobu. Valjda ima načina da priča ima dobru organizaciju i pritom da liči na dobru stvar? Po stoti put, valjda! Nisam siguran! Da li da uradim to ili samo da polomim mašinu i završim sa tim? Slatka muka, baš slatka. Ma, ipak ću ja polomiti mašinu, samo mi još to fali da piskaram priču sa nekoliko slova! Nisam još toliko lud! Puno ja postavljam pitanja. Koliko tupim mogao sam da razbucam svako slovo po sto puta. Vražja mašina i rokovi!

Vanja Kovačević: NARKOZA SPOZNAJE (Goya, "kada nas priča opije, kada je toliko dobro ispričana da bezuslovno poverujemo u nju", bez I)

Stranče, zašto joj ne veruješ!? Kad svaka njena laž stvarnost je prava, poveruj ovom ujedu njenom on zaranja duboko u svest. Sanjaš je bezdušnu satkanu od stakla veruješ krhka je, lomna, lepa, a ona sva od mramora tkana. Vajana dugo u zlom času, možda spolja deluje tolpo, al u duhu santa je prava. Ona ne sanja, njena mašta je Pandora u sanduku, otvorena za ujede.

Veruj joj. U oku žaoka svetluca, njome napada, zar smatraš da će pred tobom da ponese kamene naočare? Samo joj veruj. Slatka slova usnama joj teku, uverenje daće, kao pečat opor na srcu urezaće. Kandže njene nož su, ušuškan vešto u srce tvoje, kroz koje teče narkoza.

Šta? Strah osećaš? Jeze u telu? Opor ukus u grlu? Znam ona tobom vlada ma kolko bežao od nje. Svršeno je već. Poveruj joj stranče! Stvarnost je sa lažne strane njene duše. Vernošću laž kupuje, a podvalom za vernošću traga. Džaba se šunjaš kroz mrak, ona po osećaju traga, kao zver po njuhu te oseća, pa te nemoćnog savlada. Kada kaže da te laže, verno joj ne veruj, tad laž njena laž sklanja, verodostojnost je poljuljana. Reč je njena kao bulka otrovna u času katarze kad je pojedeš, nesvestan postaješ, veruješ.

Pre konfuzno je sve!? Ne potcenjuj verodostojnos lažnoga ‘skaza. Laž je takva. Potpuno je lažna da realnost stvara. U koju polako veruješ stranče. Polako, a opet snažno, sad bez straha.

Ne ubeđujem te. Ubeđeno već deluješ. Al počuj! Da spoznaš njenu srž satkanu od fame, sam odagnaj lažno srce svoje, laž će goret’ na obalama tame.

Snežana Orčić: TRSKA KOJA MISLI (KOMOREBI, "sjaj sunca kroz lišće", bez E)

Ti statični oblici praha ispunjavali su dan za danom čavrljajući. Bukvalno nisu radili ništa. Posmatrali su, mumlali su samo njima poznatim načinom govora, ali fizički – ništa!

- Ljudi su u zabludi kada smo mi u pitanju. Smatraju da lutamo gradovima i prirodom; da doživljavamo ono što život nudi, a mi? Stojimo. Ukoliko i učinimo i mali pomak, gotovi smo.

- A vidi onog! Ta soba mu samo ograničava um. Ta kocka od zidova mu brani da nasluti ono što formira dušu. Zar postoji užas kao statičnost u duhu? Ima slobodu da ga život ispuni, a vidi ga...Zlo i naopako!

- Da, ali možda to ima i dobrih strana. Rekoh možda! Ja, na primer, kad sam spazio onu hodajuću plastiku, zamalo puknuh. Praznina s konturama i omotom.

- A ima tu i onih napucanih muškarraca što...

Prašina u horizontali pokazujući putanju sunca još uvek mirno stoji. Sva punina vazduha uzvitla tužno ništa u njihovoj okolini. Lisnata grana koja ih otkriva kontradiktorno širi miris zdravog olakšanja i radosti. Novi dan za zlatkastu prašinu znači širi obim u struku. Nova informacija za minut sjaja. I onda, puknu. Bili su samo konstantna forma s uvidom u tuđinu. I nikakva šansa za čulnost ili bar za naslutiti život. Tu su, a nisu tu. Trska koja misli. Osuđuju, a od radosti života i plača, ni traga. Statika i ravnodušnost, samo sitno TO. A ipak rastu i funkcionišu. Svako i svašta ima mogućnost prolaska kroz njih, kao i da nisu tu. San.

Pada kiša. Postojanost. Niko da ih vidi.

- Ajd’ i to, ali koliko su kapi oblik ružan i ljigav! Fuj.

- Ona glupača u prozoru svaki dan broji gram po gram. Pa šminka, pa suknja, pa bluza...

- Ali duh? Šta s njihovim duhom? – Ponovo onaj prvi.

- Ma kakav duh, ono što stoji unutar njih tamo i mora ostati. Zato su u tim kockama. HAHAHAHAH pa vidi ono čudo...

- Ovaj crv dosadno gricka orahov list, živcira užasno...A i onaj živahni mačak, ima li kraja?

Ljudi ih uočavaju. Granu njihova sunčana strana.

- Uh ogavnih li zubi. Služi li im odraz za išta?

- A služi li vama? – sad srčano izgovori prvi.

- Zbog? Vidi kako su očarani nama.

Kritika probija uši. Unutrašnjost vidi samo svoju divotu. Spoljašnost čami ostajući siromašna za odraz.

- Oči su ključ – progunđa prvi.

- VIDI! – zaurlaju svi.

Prolazi dan za danom u kom praznina koja odzvanja prazninom govori o praznini.

Ivana Stanić: YA'ABURNE ("'Sahrani me'; želja da se umre pre srodne duše jer bi život bez njega/nje bio isuviše težak", bez O)

Najdraži,
Plašila sam se da te neću naći. Ali, vidiš, nađu se ljudi.
Tebe treba da nagrade. Dečaka čije bele ruke su savladale divlji duh. Taj hapšen, zatvaran, streljan duh. Taj duh i dalje živi, zna za tu salu, zna njene granice i ništa više, ništa dalje.
Misli putuju i putuju, žele da natrpaju u glavu pregršt stranih predela i zemalja.
Čuje se Big Ben. Nisam imala plan, bila sam nesavladiv vetar, rezervat divljih bubnjeva, misli su vladale rekama, pašnjacima, planinama.
Ja sam bila zvezda i ptica, a ti si kuća.
Jedan dan traje šetnja. Jedan dan raste seme smrti u meni. Jedan dan mi treba da kažem - ne, više ne, kraj. Neću da kvarim kralja, neću da diram dečaka, idem na raspeće da sačuvam tu mrvicu snage. Vidim da je i dalje ima, vidim u tim zarđalim zenicama.
Veliki Ben vrišti. Tama je veličanstvena, plan će uspeti.
Putujem. Ali sada idem putem zvezda jer te daljine su pune mleka i srebra. Želim da se zbližim sa njima.
Tebi prepuštam trave, reke, livade, planine, u suštini sve.
Bićeš maestralan, divan, živ, nećeš nigde ići. Barem nećeš ići putem utabanim krvlju. Tim ću ja krenuti.
Ja ispunjavam vlastiti san i tebe bacam u naručje sreće. Imitiraj je, živi, diši, radi šta ti srce želi. Pljačkaj neustrašivu smrt. A mene sahrani.
Ya’aburnee, يقبرني.
V.

Stanislava Ilić: POČEMUČKA ("Osoba koja postavlja suviše pitanja", bez I)

U ćošku malene dnevne sobe je sedela gospođa Jerkov. Zanemela od prvog šoka se preokrenula na drugu stranu. Njena kćerka Sara je sela na kauč pored nje.

,,Šta je mama? Šta se dešava?”

Žena ne reče svoj odgovor. Nemo je posmatrala jednu tačku na plafonu.

,,Hoćeš da donesem vodu? Šećer?”

Gospođa Jerkov okrenu glavu, a pogled joj pade na njeno levo rame. Sara se trže, pa rukom dotače bolno mesto. Juče je neko slučajno gurnuo u prolazu dok se vraćala u stan.

,,Ma nemoj da se uzbuđuješ zbog toga, mala je rana. Neće to još dugo. Nego, šta je?”

Opet tajac, kraj otvorenog prozora vetar je produvao svetložutu zavesu. Još malo će joj rođendan, dvadeset leta je tako brzo prošlo. Pre je radosna ustajala svakog puta, spremala tortu, a sada to neće da bude moguće. Doktor je rekao da će još svega dva meseca da bude na ovom svetu. Obolela je zbog stalne nervoze, straha. Sve je probala, držala se uputstava, recepata, lekova, a upravo je saznala da joj nema spasa. Kćerka je uprla svoja dva zbunjena modra oka u nju. A kod koga će ona da ostane? Sara ne može da bude sama. Još je u stomaku pretrpela traume od onoga koga treba da nazove otac. To je prouzrokovalo trajne smetnje detetu . Sara nema sposobnost da shvata svet oko sebe kao ostale osobe, a još teže se uklapa u društvo. Ne zna da joj ne žele uvek dobro , te da ne sme da veruje svakom čoveku. Uprkos tome što joj je dvadeset, ponaša se kao pravo dete. Doktor je to nazvao blagom zaostalošću u razvoju. Majka je najčešće strahovala da svojom lakovernošću ne bude žrtva nekom ološu. A u kraju gde su stanovale je mnogo takvog šljama. Gospođa Jerkov već neko vreme proverava razne ustanove za svoje dete, traga za nekom dobrom dušom koja će da joj da utehu, da preuzme staranje o njoj. Sve je bezuspešno. Sara se ne uklapa tu. Za društvene standarde njoj pomoć ne treba. Dovoljno je stara da sama preuzme odgovornost za sebe, govore da njena bolest ne spada u ugrožene slučajeve. Džaba gospođa Jerkov objašnjava da njena kćerka nema potpunu svest o svetu u kome je, da već mnogo puta pokušaše da je obrlate jer znaju u kakvom je stanju. To gospodu ne dotače. Terala je stvar čak do suda, a tu rekoše da postavlja čudne zahteve. Sve ruke su vezane u takvom slučaju. Kažu da je odvede na mesto gde leče mentalno obolele ljude. Tamo joj opet kazuju da njoj ne treba takva vrsta nege. Za dom novac nema, rođake nema, druga nema.

Šta će, gde, kuda, koga da zove da je spase? Zar može da bude ovako? Ko će da se zauzme za njeno dete kada je bude zemlja uzela? Puno je lupala glavom, a odgovor je ostajao u vazduhu. Pomoć da joj daju, ne mogu. Rekoše joj samo da preterano navaljuje.

Milica Milović LUFTMENSCH ("sanjar, izgubljen u mislima, nepraktičan za posao", bez slova O)

Ležala je u krevetu danima. Ne, nije bila prehladjena. Znala je da sastavi više dana ne radeći aman baš ništa. Bila je lenja. Njeni su jedva uspevali da sastave kraj sa krajem ali su ipak plaćali njene studije. Nekad je dzeparac bacala na cigare i klađenje a njeni su bili gladni danima ne bi li ćerka uživala. Nije razmišljala da išta radi i zaradi. Ležala bi i maštala da će nekad biti uspešna slikarka. Da, jedina stvar koja ju je zanimala jeste slikanje platna. Mislila je da će time uspeti da zaradi čak i previše. Mislila je da će sve steći iz kreveta. Imala je velike ciljeve za jednu malu neradnicu. Nije imala prijatelje sem jedne drugarice. Nju bi zvala kada bi tebala da prepiše beleške sa fakulteta, a Keti bi bila uvek tu za nju. Mamu i tatu nije zvala, gledala, pazila... Jedan dan saznaje da njena majka ima rak i da su lekari rekli da nema šanse da preživi. Plakala je danima. Shvatila je da je bila zaslepljena parama i maštarijama i samim tim napustila pravi smisao življenja. Više ništa nije uspela da učini da vrati majku. Naučila je lekciju na teži način ali ipak izmenila navike.

Nikola Trgić: IKTSUARPORK ("osećaj frustracije dok čekamo nekoga da dođe", bez E)

Ispaliti 5 hitaca u crno. Fabula postoji samo oko lika civilizovanog muškarca.

O nama:

Izučavaj nas kroz: pozitivizam, utopizam, istoricizam, darvinizam, rasizam, frojdizam marksizam. Naučno dokaži i podloži nas institucionalizaciji- izborni kurs u visokoškolskim ustanovama (un. Kolumbija).

Vi:

Civilizacija. Post- njutnovski um. Kolonijalna sila. Industrijalizacija. Racionalizam. Kapitalizam. Globalizacija.

Mi:

Mi- anksiozni. Tražimo apsolutizam. Niža rasa antagonizmom nabrijana (rat protiv Libijaca ili Sudanaca, biraj). Mi- nacionalisti. Allah, kult srama, divljaštvo- mi. Islamisti. Fanatizam. Mi- prljavi, bradati, crni kao noć (utvrditi razliku naspram čađi i limuna da bi stvorili distinkciju naspram nas i npr: Japanaca- marljivih, ažurnih, žutih). Mi- nacija u razvoju. Mi- živa provincija. Mi- laboratorija. Mi- frustrirani.

1798. godina. IKTSUARPORK vladao. Vi došli.

Ja:

Ispaliti 5 hitaca za oko 140 godina u romanu. Ja ću (p)ostati mrtav. Postkolonijalno postojim u strahu.

Dunja Brusin: TARTLE ("zaboraviti ime osobe koju upravo predstavljate nekom") bez O)

Starica Jelena Simić, bivša učiteljica srednje medicinske, sedela je u krevetu čitajući vesti i mrmljajući neke latinske reči.

Vesti iz grada Zrenjanina, u državi Srbiji, izdate u listu ,,Dnevnik“ 20. Jula 2019, glase:

LED UNIŠTAVA GRADSKU KLINIKU

Studenti žurnalistike nalaze se u blizini klinike u Zrenjaninu zgranuti. U gradu sija Sunce, a iznad gradske klinike pada led i razbija čitavu zgradu. Urlici pacijenata i lekara se čuju, a nadležni nisu spremni da priđu zgradi. Led udara u ulaz razbijajući glave svima u blizini vrata. Naneta šteta je za sada , kažu ljudi, 10 000 evra.

Jedina je bila mirna, slušajući viku pacijenata i lekara. Izraz lica mršave i sede žene čas je smešan, čas tužan, a usne ne prestaju da se miču. U trenutku kada veliki led lupi zid iznad kreveta, krst se zatrese i padne. Jelena uzima Bibliju iz ladice cepajući je i pišući na jevandjelju:,,Trebala sam da je sprijateljim sa njima. Želeli su da je sačuvaju, a ja se nisam setila imena drage sestrice. Nema je više jer meni alchajmer ždere um. Sada mi ždere um, a kasnije će i mene celu“. Kada je prenela na jevandjelje mučne misli iz glave, iscepala je čitavu svetu knjigu na parampardžad, bacajući papiriće iznad kreveta i uzvikujući Bartzabel. Njeni uzvici mešajući se sa uzvicima pacijenata i lekara bili su neprimetni, a udarci leda bili su sve jači svaki put kada je rekla ,,Bartzabel“. Tek kada je uspela da pusti kap guste, crvene krvi na iscepanu Bibliju, tamna senka raširila se iznad nje. Ugledavši starca ćelave glave i crnih krila, nadala se da će zaslužiti empatiju. Gledajući u Bartzabel, čekala je da vrati vreme u nazad kada je bila dete. Njena nadanja su se završila jakim udarcem leda u glavu. Tada su halucinacije prestale i starica je mirna upala u večni san.

Jovana Nikić: KOMOREBI ("sjaj sunca kroz lišće", bez I)

Я лежаю pod drvetom et posmatram jue de las aves. One su zanesene svojom pesmom. Lo parece kao da su odstranjene of all bad thoughts and namera. One su удалиле sebe. Svetlost novog dana traverse sur les branches. Buđenje zahteva suočavanje sa realnošću. Questions of my abode, spavanja na banc y borba za osnovne ljudske potrebe - poput hrane -
продолжат.
Pero, mogu još one moment da ukradem de las aves and suncu et enjoy.

Невена Ђукић: ШШШШ... (Cafune, "прелазити прстима кроз косу љубавника", без И)

Пожуда, рана опоре душе која цвета као тамна сен

Грех, превара пријатеља, превара себе

Страх, цео свет гледа, погледај, сандук се тресе од погледа

крв на рукама прељубе

Моћ, меко перо је на длану, чека на твој знак

Сујета, основно стање ума

Мрак, соба у пламену догорела

пепео се спушта по поду

на мермеру срећа од јуче

по плафону паук хода, спушта се дан...

Не могу да кажем ту реч од седам слова

Вол... шшшш

ал’

на уснама племен од жеље

Вол... псссст

Знам да знаш

А ја осећам

рука прељубе

хвата твоје ласје

усне на уснама,

стрепња да то неко слуша

слуша, зар не чујеш?

Шта?

Зора је…

Касно је…

Прекасно...

Откуцај сата

Дам дам

већ је време

ДAм дам

срце лупа

ДАМ дам

покрет руке

ДAМ Дам

метак у коврџама

ДАМ ДАм

ДАМ

Милош Петровић: ОДСЈАЈ МОЈЕ КРУНЕ (Tingo, "постепено красти ствари из комшијине куће тако што их позајмљујемо и не враћамо, без И)

-Распродаја. То је мој мед, стављам га у коњак, то је моја honey. Осјећај као кад паднем са Џоном, шетачем од Глазгова. Уста за која од уста одвајам. Творцу се клањам, склањај богомољу борцу су дјела омаж пркосу. Побједе долазе кад поплаве се кроз олуке свуку у свод своје ране, најгоре жеље су прах, трунке у труњу. Сан је спокојан, овце су у тору, мач је у камену. Бодрење ствара скалп, зрак у плућа, зрак кроз леђа, зрак је катапулт за оно што по шта сам дошао. Одсјај моје круне промаља се кроз ролетне, за њега стварам, за мене је створен. Љубав у петама, корак је стамен, вјера у запећку за сукобе је пламен. Нема погледа на њу, човјек је човјек, пас је пас. Срећа кад каска, пада па ускаче, постављено слабо раме, кад зовеш зло, доброг духа од лампе одвајаш. Чедност ствара чедо, од пар грама можеш особу да одгајаш. Грумен на парастосу бацам за помен, душа је бесмртна, бесмртност је моја. Круг је опет отворен, створен сам као плод свемогућег са временом. Дуга, спектар, лотос, боје су бојама обојене док звук је звуку благ. Водопад на анђеоском валу моја је рута, базен је вода, вода је недоглед. Са трона ме неће да склоне јер ја сам склон само њему, само свом, само добром. Добром као што је добар плод грожђа у рукама Бога, течност која омамљује екстазом његовом. Тад сањам кратко а спокојно, сањам о божанском наручју, о рају, о блаженству. Мелем је за болесне а ја сам здрав, ране су нулте, болест је говор душе а моја је сребрна. Гоблен је проткан глобусом, један скок у њега па као астронаут скакућем по своду. Везан за муње док ме не препадне звекет громова, вјеруј у мој повратак. Чујем шапате, устај краљу, нема пажње онда кад је не заслужујеш. Гледај један деколте, то је камуфлажа за гледање около. Ако не будем као некад, сјећај ме се онаквог, гледај ме кроз прошлост. Паре се не броје а куће су трошне, морање је стварање. Јунак је са Кошара а маст је вазал Санџака.

-Корпу под руку. Твоја жена сад моја је габор је ал нека је, да је глава без мозга онда то Сораја је. Храна коју једеш јесте добра а код мене је за глодаре, рак је за стомаке. Утоманзаклепње господар је, немој рафал дај кундаке, да ураде што не раде. Сврха не познаје поразе, само дај јој услове да остваре своје андердог побуде. Савјест је мутна, кошмар чува јој јарболе, од вјетрова за леђа дувају само промаје. Сунце хладно је, парче стакла у оку сад флаша је, за њу спавам, за мене пуца у капке затворене. Од баште суноврата једем плодове, укус горак је, брат са Косова моје вјере склања се, јок влах, неалбанац је. Бадава зовеш, не јављам се на прво звоно, боље да одустанеш. Ако кондом пукне, на земљу стваљам своје отровне корове. Горе мене чека неко, ја овдје заборављам на њега, срамоту своју гледам као порок, она ће да се распрсне до неба. Круг је затворен, то је тако кад те не донесу роде него алкохол па случајност. Дај твоју машту, код тебе ће да увене, не знам да цртам ал сам зато далтон за боје. Све дај сад, нема везе што је празан бојлер ако су пуне каде. Можда ме ставе на ломачу јер је Земља округла, нема везе што то сања један худ бој, пакао је мјесто гдје је на своме свој, бетон па слама, разлог је томе да је густо чујеш да се скупља све у нешто, у строј. Строј као гајба зајечараца која туче по гарду маленог вајферта. Тад спавам до један а немам снове, нема наде, надања, пакао је реалност а шта је ту је, бар знам газду његовог. Пљујем крв, кроз уво крв, ноге су поломљене, нешто ме једе па ја не могу да једем, нека му је укусно, ко је зрео он је труо. Муке мучне, Атлас са све теретом се попео на леђа. Од веза везан само за гајтан, кревет је лабав ногарама се дрма тло, можда ће да откажу. Боље су два кревета него један, honey, боље је пар жена него једна, honey, скупље је облачење него свлачење, honey, ја сам острво без океана, honey.

Труд, рад, дораде, мрака мрачног дође поглавље
успјећеш у крвавом крварењу јер немаш друге таленте.
хараш кад ствараш, од џепа прљавог, срца хладног, до душе пуне
на главу вам је наслоњен одсјај моје круне
слава јој.

Dragana Drlačić: EL DUMO (Wabi-sabi, "uverenje da nesavršenosti čine nešto lepšim", bez I)

Peva zemlja. Škropanje vetra, glava pada, zrak, led.

Ruke. Moje?

Telo.

Pogled.

Ja nemam danas a sutra je negde pored nadanja, juče me ne gleda, ne robujem mu.

Noć.

Šta se dešava?

Pa ovo je savršeno!

Daleke obale nameštaju svoje kapke, govore zaumno ***dahom početka.

Radujem se željna sam svakog novog korala.

Smeju se ruže , znaju da su ljubavne mene u tom mesecu kad su dosle na svet.

Maj je tako poseban, pored cveća, lala, jorgovana baš tu____________Samoća!

Nastanjuje se gde joj volja*

Lepša je tako neukroćena!

Blagoslov za svaku njenu nabujalu vatru i propast kojom vlada.

Ne napušta lako. Uvek je tu. Pomera.

Dan, noć? Ko posmatra?

Znam!

Jutro! ¿?????

Možda je ono spas.

Jer kažu ono ume da menja.

Nebo šapuće: Poveruj!

Olivera Ćurčić: TSUNDOKU ("Ostaviti knjigu nepročitanom nakon što smo je kupili", bez slova E)

Osmi april. Danas označavamo sasvim lud dan u Karnisvulatiji. Mi smo vrlo obrazovana nacija, čitamo do srži. Knjiga nas zanima odvajkada. Čitamo svašta, od običnog horora, do naučnih dogodovština i vrlo ozbiljnih knjiga. Svaku knjigu koju kupiš moraš i da pročitaš. Tsondoku – strogo kažnjih, odlaziš čak i u zatvor, a ukoliko nisi pročitao tri – odlaziš na lomaču.

Danas označavamo Tsundoku i svi smo pod strahom. U dva sata organizuju skup kod bunara. Stručni žiri svakog stanovnika mora da ispita. Unazad trista dana, morali smo da pročitamo trista knjiga. Svaki dan po knjigu… Uprkos trudu, nisam bio baš sjajan u tom poslu.

Zvono zvoni vrlo glasno. Shvatam da strah svuda vrvi i gori. Istina, nisam pročitao tri, ali mama mi stalno objašnjava sadržaj. Objasni mi čak i radnju. Siguran sam da ću ostati živ.

Dolazi moj čas. U žiriju su tri nastavnika. Strah napada, ali izdržavam. Znoj curi.

“Počni” – govori prvi nastavnik.

…

Dobro, kraj! Uh, gotovo.

Drugi nastavnik. Iako sam bio malo smotan… Prolaz!

Zadnji nastavnik. Znoj. Strah. Baš “Zmaj i lovac”, “Smrtna igra”, “Razlika u godinama”. Moj tsundoku…

Pokušavam, borba traži izlaz, ali ništa. Shvatili su… Mama vrišti. Ja ćutim. Lomača je tu, za minut sam na njoj.

*Ovogodišnji tsundoku označava osmogodišnji momčić Ćiao. Za nauk svima, kada kupiš knjigu, pročitaj.*

Tanja Kojić: ŠPIJUNKA (Cavoli riscaldati, "pokušaj oživljavanja disfunkcionalnog prijateljstva, odnosa ili veze, bez E)

Stopala mi otpadaju od stajanja na vratima po čitav dan, ali šta ću kad volim da sam u srži zbivanja. Oko sokolovo i udobna obuća na nogama moj su najdraži alat tokom ovog poduhvata.

Komšinica Sofija i komšija Luka, mladi bračni par, svako ko ih vidi pomislio bi skladan, obitavaju nasuprot mojim vratima, tako da ja lako mnogo toga mogu da vidim. Vidim ono što stanari sa mog sprata nikada nisu i malo im čak i zavidim zbog toga. Svaki dan isto. Ulazi, izlazi. Galama, tuča, vriska, cika. Rano jutro, kasna noć, hitna pomoć, policija. Malo drogoš, malo alkoholičar. Žurka, orgić, diskać. I tako u krug. Užas nastupa kad na moja vrata pozvoni dostavljač narkotika. Tada ga opandrčim onom svojom papučom i uputim ga u tri... Do kada ovako ljudi moji! Al’ žao mi Sofi. Jadna ispašta zbog glupana. Dobra cura, bistra, al’ fasovala ološa. Ona Luki druga, a prvu suprugu poslao u ludnicu. Obljubio pa izludio. Tako to on radi. Narkotici i alkohol popili mu mozak. A Sofi sirotica, šta jadna da radi kad to bi mamina i tatina odluka. Bogat mladić, prava prilika, a ona morala da napusti kuću zbog siromaštva. Šta ona Bogu skrivi pa ovako živi! Pričala mi ona mnogo toga na hodniku kad bih naišla na nju. Mnogo pati, ali oca i majku mora da sluša. Kako u ovoj današnjici sama da izdrži, mora da trpi. Kad bi bar mogla da ga napusti, ali kako? Zalazi, kopni, Iz dana u dan propast. Novi udarac, nova modrica. Koža joj navikla na batinanja, kao voda na spužvu. Lomi joj kosti, dušu vadi i ispija, malo po malo život oduzima. Napuštala ga par puta, al’ džaba. Opasni Luka prokljuva put do Sofi.

Nisam Sofiju uočila na hodniku ima tri dana. Kako vidim, pokupila stvari, otišla. Hvala Bogu! - pomislih, bar malo da proživi. Al’ đavo mir nikako da usvoji. Sofi došla po ko zna koji put pomiriti suprotnosti. „Još samo ovaj put! Ako bude po starom otići ću, možda ovaj put stvarno..“ govorila bi Sofi. Nova šansa, nova propast! Pa što jadna! - viknula bih kroz špijunku da mogu! Imaš li mozga curo! Nakon samo par minuta, isto. Vrata zaključana, jasna buka i lomljava stvari. Luka vrši naplatu Sofijinog izostanka. Ovog puta čula sam jaču svađu za razliku od ranijih i baš kada sam provirila kroz špijunku: Luka na vratima. Stoji mirno i posmatra moja vrata kao da zna da ga ja isto tako promatram, a onda kao da ga spoznaja udari u glavu, odlazi.

Idući dan..

Joooj, uhvatilo u krstima. Kičma! Aaauć! Suza suzu goni! Oči iskaču! Prikovana za madrac. Špijunka u zaborav do ko zna kada. Tako mora biti kad sam ko budala stajala po čitav dan na vratima i virila kroz špijunku. Jooj sudbino, što baš ovo. Aaaa...

Nakon tri dana popusti bol. Oči mi ispuni radost. K’o nova! Prva lokacija na koju bih otišla.. hm špijunka! Korak po korak i na vratima sam. Polako približavam glavu vratima i fokusiram oko na rupicu. Novina! Papir na vratima. Ispisano: Dragi stanari, sa bolom i tugom u srcu javljamo žalosnu novost da je naša mila Sofija Vukadinović ispustila dušu 8. marta 2019. u 25. godini života. Sahrana 9.marta u 12:00 časova na Novom Pravoslavnom groblju.

Luka u zatvoru, ali na slobodi za par dana. Sudija voli novac, Luka slobodu pa našli tačku sporazuma. Jadna ona iduća! Stan prazan. Prodao ga. Došao novi par. Dosadni su! Nikakva zbivanja. Špijunka otišla u zaborav.

Slađana Ristić: IZ DNEVNIKA RIHELE H. (Age-otori, "izgledati gore nakon frizera", bez O)

Dvanaesti maj, '44.

Svuda se razliježe buka. Svi su izmučeni i tužni. Ne znam šta nam se sprema, dijete sam. Pišem jer znam da će sav mrak mjesta gdje sam sad izaći među srećnike. Srećnici su svi čija sudbina nije prerana smrt. Zemlja je suva, prašina upada u usta i davi. Ni danas ništa nisam jela. Šta sam ja skrivila svijetu? Čemu patnja?
Sve mi liči na veliku peć, a mi ugalj, ugalj i ništa više. Vidim im na licu tračak tuge, sažaljenja... gledaju me. Trudim se da budem prisebna. Ne znam šta da radim. Pišem zadnju stranu dnevnika, više mjesta nemam, a mislim da mi neće ni trebati. Kraj je tu. Svjesna sam da se neću izvući. Ni ne plašim se, najbliži su mi već u raju.
Čujem škripu makaza, strah me je. Tupe su, ali rade. Stražar lupa na vrata : Sad djeca!
U mislima se smjenjuju slike; dugih crnih vlasi više neće biti. Djeca izlaze. Čekam red. Vraćaju se spuštane glave. Makaze rade i dalje. I čujem : Sledeći! Nisam hrabra, ali ipak krećem, nema nazad.
Jedan rez, drugi, treći - kraj.
Pustili su me da uzmem kap – dvije iz bureta. Naginjem se i vidim, ili ne vidim, više ne znam. Strah mi zaljulja glavu i zjenice se zacakliše. Lik u buretu me uplaši. Iza mene, u prašini, crne vlasi već ugažene čizmama. Sledeći! Nestaje mi i papira. Vi, kad vam u ruke stigne dnevnik, zapitajte se da li su vaše muke zaista muke.

Светозар Марчета: BAKKU-SHAN ("Видети неког ко изгледа лепше отпозади него спреда", без Е)

Ротирам на другу страну због раног позива на кафу. Само психопата прави кафу у 6, иди до ђавола странкињо! Обуци тај узани џинс и иди – а овог мамурног господина пусти да спава још. Дуг дан за патњу и разматрања о поступцима пијанца. Самоћа као избор, а никако лоша навика.

Кафу гуштам сам уз Балкан Инфо око пола 11. Кроз прозор пратим провинцијски аутобус са сликом ****** на прамцу. Псовао бих, ал’ ћутим кад постим. Oд назад бус колико-толико пристојно стоји, лимарија топ као и задњи трап, аман она фаца квари. Из комшијског стана долази САРС да појача патњу и ја доживљавам мали мождани удар. Као Човић на Партизан, ломим чашу случајно и хоћу да зубима грицкам стакло. По поду тражим свој Ајфон и званично ми дан пада низ олук као Руби са балкона.

Нови инстраграм follow погоршава ствари. Фаца „канал“ вапи за узаним џинсом, који одражава дугогодишњу сарадњу са лиманским gym workout-ом. Задњи трап одржаван - bakku shan матори, bakku shan ((„Јапански израз који описује лепоту женске особе, али само са леђа. Када се окрене, њено лице квари добар утисак“)).

Jelena Jelisavčić: KOMOREBI ("Sjaj sunca kroz lišće", bez I)

Leto. Sunčan dan. Toplota peče već uzvreo asfalt. Bude se u zagrljaju. Svo troje znaju da je kraj. On ne zna da su troje. Ustaju, vuku se po stanu, ostavljaju za sobom vlažan trag znoja. Sudaraju se, svađaju, tuku, onda vole. Vreme ga podseća, pa nju. Samo ne smeju da puste glas. Ako se kaže, onda je stvarno, konačno. Možda mogu još da pobegnu. Taj beg je u prošlost, pa u propušteno, pa pogrešno, sve do Njega. Kada Ga nema, podnose. No, postao je stalan. Sja na krajem.

Napolju su, šetaju. Zbog vrelog vazduha se sve teže razumeju. Sjajna zvezda je smakla poslednje atome lepog za koje je ova ljubav znala. Sedaju na klupu. Ćute, jedu sladoled. Kap pada na njene blede, mršave noge. Pa još jedna. Dosta je. U prolazu je On. To je kraj, došao je, ušetao, On ga je uneo u ovaj sunčan dan. Sada je stvarno. Pogledao ju je, prošao dalje. A on ustaje, u oku joj je zrak kog je čekao, grane ga odaju. Kao da je saznao sve, taj jedan odsjaj mu je rekao mnogo toga. Hvata nož sa pulta nesrećnog prodavača hot dogova, odsjaj se pretvara u smrt, crvenu, bolnu, užasnu smrt.

Tvoj je, čuvaj ga. Mrak, večan mrak. Nema njega, nje. Samo kraj i On.

10. NEOBIČNE REČI I HENDIKEPI

U narednom zadatku, svako od vas će izvući
a) Svoju temu;
b) Jezički "hendikep" uz pomoć kojeg ćete morati da napišete priču.

Teme su ovoga puta neobične i teško prevodive reči iz drugih jezika - u veoma širokom smislu, značenje reči koje budete izvukli predstavljaće građu za vašu priču. Kao i uvek, vaši radovi mogu biti: parodije, drame, žanrovske priče, eksperimenti, itd.

Ukoliko niste izvukli temu i hendikep na prethodnom času, javite se mejlom kako bi vam bili dodeljeni.

***

Rok za slanje radova je petak, 12. april. 
Srećno pisanje!

Вања Ковачевић: ЗАРОБЉЕН У УМУ

Киша је падала цео дан. Марко је отворио очи ненаспаван. Кафа и цигарета увек су помагале, али не и ово јутро. Умор га је савлађивао све више. Зазвонио му је телефон и са друге стране чуо је хитан позив из болнице, јавили су му да му се мајка убила. Брзо се обукао и истрачао из куће. Сео је у ауто и изашао на аутопут како би што брже дошао до болнице. Махинално је укључио радио, кренула је омиљена песма његове мајке. Претурао је по задњем седишту како би нашао цигарете, али је извукао пиштољ. Погледао га је. Пар секунди и звук револвера. Киша се сливала по прозорима аутомобила. Ветар је почео да дува, у даљини као да се могао чути звук хитне помоћи. Марко је отворио очи уморнији него икада. Снови га исцрпљују у последње време. Кафа и цигарета увек су помагале, али не и ово јутро. Зазвонио му је телефон и са друге стране чуо је хитан позив из болнице, јавили су му да му се мајка убила. Није могао да верује, сетио се да је малочас сањао такав сан. Истрчавши из куће сео је у ауто, решио је да иде градом како би дошао брже до болнице. Махинално је укључио радио, кренула је његова песма из детињства. Потпуно растројен неочекивано је скренуо волан аутомобила и при великој брзини закуцао се у камион који му је долазио у сустет. Успео је само да види светла фатова која су се полако гасила у његовим очима. Капци тешки и уморни, киша се сливала са кровова. Растројен потпуно Марко је устао из свог кревета. Није могао просто да верује да је два пута сањао такав ужасан сан. Скувао је кафу да би дошао себи, али цигарета није имао. Зазвонио му је телефон и са друге стране чуо је хитан позив. Почео је да се смеје, мора бити да поново сања. Обукао се и изашао из куће. Сео је у аутомобил, али овај пут је решио да не иде у болницу. Укључио је радио, и чуо је вест како се десио стравичан масакр у улици Браће Јерковић 75, где је мушкарац М. Т. убио свог оца па потом и мајку. Почео је грохотом да се смеје, дохватио је пиштољ из преграде аутомобила и цинично пуцао себи у главу. Сутрадан је сахрањен је на оближњем гробљу поред своје мајке и оца.

Ана Малешевић: НЕКТАР

У диму дувана са аромом трешње седела је Џо пућкајући из изрезбарене луле и пијући виски. Из предворја се зачу одјек корака у штиклама. Брже од корака до салона се дошуњао и кроз оштар дим пробио мазан мирис меке и влажне орхидеје. Џо се није ни окренула када у собу улете Лу, прође поред ње и отвори прозор. Тишину прекиде звук џеза на грамофону. Лу сипа себи мартини и седе на фотељу наспрам Џо.

- Дакле...? – смешкала се Лу.

- Шта? – погледа је мрко Џо.

- Опет си се потукла. Опет си ишла преко зида.

- Па шта? И ти си опет ишла на стерилне баханалије.

- Ја то као чувар харема, само сам гледала... – кикотала се Лу – А, јеси ли наишла на нешто сласно тамо? Нешто сласније од нектара орхидеје?

- Пођи следећи пут са мном и сазнај сама.

- Хоћу ако и ти пођеш са мном у харем. Што да не? Како то да си толико знатижељна кад је свет преко зида у питању, а нимало за онај у срцу нашег света?

- Не желим само да гледам.

- А ти учествуј! – разиграно ускликну Лу.

- До пола... – фркну Џо. – Не желим полутке. Желим све или ништа!

- Мислиш да је зид портал ка апсолуту? Тамо ћеш имати све?

- Не знам, али знам да овде сигурно нећу.

- Хајде – приђе Лу и седе на наслон фотеље у којој је седела Џо – стигло је пролеће. Сезона је и званично отворена. Можемо учествовати само у предигри – плесу.

- Целог живота само предигра, је ли, Лу?

Лу тужно погледа ка прозору, испија мартини и устаде. Подиже иглу са грамофона и креће ка вратима.

-Идеш?

Џо узима флашу и заједно крећу ка харему. На пола златног пута зачу се лупање вратима.

- То мора да је нова краљица. – јурну Лу ка одајама потенцијалних краљица.

- Није краљица док не добије круну. А круну неће добити док не убије или не оде. – преврну очима Џо и крену тромо.

- Саломе!

- Ваше будуће величанство. – поклони се Џо. – У реду је, ми овде преузимамо. – рече хранитељкама.

- Ваша коса је светлија од Ваше будуће круне, Саломе.

- Та круна је крвава.

Саломе чу музику која је допирала из харема и запути се ка њему док су се Лу и Џо расправљале. Није много одмакла кад зачу неко шушкање у пасажима дуж ходника. Уђе у први и виде велика златна врата, запечаћена воском. Иза њих је допирало стругање. Иза истих таквих врата до пре неколико тренутака се налазила и она сама. Саломе устукну. Потрчала је до првог следећег пасажа. И следећег и следећег. Сва врата су била иста. Иза сваких је била по једна заробљеница. Утом је стигоше Лу и Џо.

- Потенцијалне краљице. Баш као и Ви, Ваше будуће височанство. С тим што је Ваш потенцијал реалнији јер сте овде. Као првоослобођена имате избор. Да убијете остале краљице или одете. С тим што Ви избора практично и да немате. Стара краљица је умрла изненада и не баш тако стара. Немате могућност да оснујете ново краљевство. Бар не тако богато као ово које видите. Тачније које слутите. – објасни јој Џо.

- А да не бисте слутили већ знали, предлажем да одемо у харем на забаву у част будуће краљице. – узе је Лу за руку и поведе ка музици и светлу.

Саломе осети нарочиту глад чим је закорачила у харем. Храна је имала пунији укус, пиће је омамљивало јаче, док су музика и плес ослобађали нешто успавано у њој. Нешто што је дато само будућим краљицама. Нешто што је грешком дато да осећају и Џо и Лу. Нису биле ни прве ни последње које ће осетити нагон који неће бити задовољен.

Будућа краљица отпоче свој егзотични плес. Убудуће ће га видети само робови харема, они који имају само мајку. Оне које имају и очеве и мајку посматраше је једном другачијом опијеношћу од робова харема, а посебном Џо и Лу. Прве су виделе уметност, ону чију лепоту препознаш, али не осетиш; други су видели задовољење својих потреба и испуњење својих нагонских дужности, након чега ће умрети. Џо и Лу су у њеном плесу виделе наговештај онога за чим су трагале, наговештај пуноће живота.

Пред зору, Саломе, праћена свитом, креће ка одајама потенцијалних краљица. На том, сада обрнуто златном путу, она се пита има ли право да то учини. Зар јој то што је прва сазрела даје за право да убије и седне на престо? Шта ако су оне којима треба више времена квалитетније? Шта је то што краљицу чини краљицом? Брзо су стигли; брже се стиже кад се иде уназад него унапред. Врата потенцијалних краљица била су разваљена. Саломе појури ка престолу. Џо, која је знала сваки кутак њиховог света иако је Лу мислила другачије, стиже прва. Тамо, на престолу, седела је Лу са круном на глави.

-Лу, то што си урадила... Не чини те краљицом. Ни та круна. – рече тихо Џо. – Протераће те. Знаш то?

- Коначно ћу видети тај свет преко зида у који ти упркос ризику одлазиш.

-И враћам се.

- Зашто? Зашто одлазиш тамо ако тамо нема ничег? Зашто се враћаш ако има нечег?

- Не знам, Лу...

-Зар ниси рекла, све или ништа? Е па ово је све или ништа! Или ћу постати краљица и бити задовољена или ћу бити протерана преко зида. А тамо ћу или наћи нешто или ништа.

- Краљица, сада, расна и ероточна, ускоро ће постати фабрика, инкубатор. То није задовољство које тражиш. Неће напуштати одаје. Ослобођење краљице је само илузија.

*

Преко зида, у аутомобилу се возе један човек и прогнана Лу. Он укључује радио-станицу на којој пуштају блуз. После пар секунди, Лу након, у њеном пчелињем животу, толико времена чује Саломе која држи говор поводом почетка припрема за лето кад је као краљицу очекује највише обавеза. Погледа кроз прозор, запита се где је Џо. Да ли је заувек отишла преко зида или је наставила да се враћа кући? Лу одлучи да отплеше свој последњи плес. Вртела се и зујала око човека, али он ју је само склањао руком.

- Ја нисам Аска, а ти ниси вук. – уздахну Лу и урони своју жаоку дубоко у његову кожу.

Дајана Јосиповић: СНАГА ЈЕ У НОСУ ИЗ ПРОФИЛА ("Човјек уђе у ресторан и наручи чашу воде...")

Прошло је више од двије године откако је Јулија посљедњи пут била код доктора Маринковића. Тада је званично завршила са терапијом. Он јој је честитао и дао папир који потврђује успјешан завршетак лијечења. У десном доњем углу лијепо се види Маринковићев потпис и округли, велики печат чије се, изблиједјеле, љубичасте боје кружне границе, прекидају. Јулија је вољела такве печате који су својом истрошеношћу једва потврђивали, а опет тим својим прекинутим границама ту исту озбиљност потврђивања ширили, како се то њој чинило, на цијели папир, а не само на мјесто потписа. На крају, ни у шта друго људи ни не вјерују, до у папир. Поготово кад се пет година лијечић код психића, или како је то волио Маринковић да каже – ми ћемо заједно да развијемо успаване снаге твоје Унутрашњости, како би она могла да буде твој поуздани штит, којем ћеш вјеровати и на којег ћеш моћи да се ослониш без дилеме. Лијепо је говорио тај Маринковић…- мислила је Јулија док је у потрази за једним мањим дуборезом који јој је поклонила за успомену куварица Кова, кад је као пунољетна напуштала дом на Бјелавама, ког и данас зову Свратиште, а те домце – репа без коријена – исти онај дан када је обиљежен дочек новог управника, тачније управнице, наишла у ладици на тај Маринковићев папир с печатом. Загледала се у ријечи у које се утиснуо изнад докторовог потписа - …психифизички опорављена и способна за… Пожели готово да их узме са папира, па га упрља глиненим прстима и он остаде као прљав. То је узнемири. Инстинктивно полиза прст, да очисти папир, али се парче глине раствори заједно са ономизблиједјелом, љубичастом бојом печата, па такав одаде утисак неозбиљног и смијешног. То, као да је уплаши, па папир одложи на страну, обриса руке о кецељу, узе дуборез и врати се пред своју скулптуру.
Испред те главе, која је као мисао опсједа већ неколико мјесеци, остаде тако сједећи и само је посматрајући. Посматрала јој је боре. На једној страни лица, нарочито оне око очију, биле су дубоке. Учинило јој се то претјераним. Није жељела да ишта на тој глави свједочи некој срећи. Зна да људи одмах те боре око очију повезују са смијањем, које би, наводно, требало да је доказ тој срећи, а нико се не пита о искрености тог истог смијеха. Засметале су јој и оне око уста. Хтједе је да их испегла, али гледајући другу страну лица, учини јој се, да ће, ако тако уради, глава изгледати сувише ко глава неког младог човјека, а то није могло да дође у обзир. Ни у једну особину те луде главе која је прогања није била сигурна, осим у то да је она старија глава и да је облик лобање складан и лијеп. Зато је одлучила да боре ипак уреже оштро, али не и дубоко. Није хтјела да буду тешке. Лобању је обликовала до посљедње неравнине.
Ово је, истина, био чудан тренутак. Већ дуго није направила ниједну промјену на скулптури. Она тога, наравно, није била ни свјесна, као ни оних, већ седмицама узастопних, идентичних понављања покрета и отисака на тој глави. Чесро је у паузама промишљања и обликовања нових потеза и рјешења, потврђивала оне у које је била сигурна. То су чак некада били тако слаби притисци покрета прстију, толико слаби, да се они не би ни испрљали, али опет брижни да су изгледали као да она мора да их чини, и да су тој глави у настајању они потребни тако њежни, који су све чешће, не само личили, но и прелазили у правво миловање. Јулија је вјеровала у значај стварност сваког покрета. Одакле и зашто глава долази није знала, али се није ни трудила да то открије. Узрок идеји није никада тражила у разуму, а интуицију није оптерећивала тим питањем. Дајући јој облик, саму је себе мијењала. Трудила се да умјетности врати некада указано повјерење, које се, у неком лошем међувремену, изгубило. Посебну пажњу дала је и овог јутра носној кости, пред сам полазак на посао.

- Држи кецељу, ја сам све наплатио, нови су ти сјели за четворку и…десетку. Имаш 4 турске за четворку, један рече да три пута прокува на кварцу, за њих и чет'ри лимунадице, обавезно прориједи…једна на двоје…безвезњаци, 'си чула! За десетку 3 топле! Данас си сама, она нова болесна, срећно, отиш'о сам! И музику да смањиш и промијениш фреквенцију, господинчић пожелио! – затече је на, њој, ипак лијепо започето јутро са Главом, превелики број обичних ријечи и најгором замијерком да се промијени фреквенција. Завеза кецељу, баци у оставу торбу, скиде мараму, уплаи плин да се кварцни пијесак загрије. Учини јој се да је десетка зове да наплати, али се превари, они још испијају своје чоколаде, но то хистерично маше, види, онај са четворке да се музика мијења. Климнула је главом, настојећи да то изгледа скоро као извињење, па се окрену према линији да то и уради, напрежући се на прстима.
- Чашу воде! – зачу се разговјетно иако је било убачено у телефонски разговор који се тицао љетних гума.
Час јој се чинило да је прегласно, час да је превише тихо. Док је она упорно тражила најбољу јачину, која треба да се поклопи и са пристојном фреквенцијом кад оном већ не ваља 96, 3, чу, у тој краткотрајној тишини, како неко тражи чашу воде, што се изгуби у телефонском разговору о љетним гумама, а он опет у појачаном тону радија, већ сљедећег тренутка. Заусти да се окрене и извини, али таман наиђе на чисту фреквенцију, док ју је тако збуњену пратио ритам руке која ослоњена на мермер шанка, савијајући се у лакту, помијерајући се горе – доље прави док се преплиће са звуком прстена који се окрећући око прста час судара са тим истим мермером, час са керамичком кафеном тацницом на којој су кашичице. Ова мелодија је узнемири више но што је то учинила ЧАША ВОДЕ са нечистим Ч и чудно, предуго наглашеним првим слогом, који јој се такав учини познат и у тој препознатљивости непријатан. Окренула се погнуте главе и са стране пустила чесму. Ставила је чашу под њу, није могла да је држи. Дрхтала је. Гледала га је испод ока. Био је окренут њој леђима. Гледао је напоље. Игра прстеномо се није прекидала и уз мелодију коју је правила, Јулија је понављала то чааша, чааша, настојећи га у себи изговарати све досљедније како би се сјетила.
- Хоће ли та чаша воде?
-Наравно
Чааша, чааша, чааша! И ја сам тражила чашу воде!
Чашу напуњену спустила је до кермачке кафене тацнице.
Прстен је пао на под. Он се подигао, још увијек леђима окренут.
Глава му је била сјајно обликована док ју је гледала преко цијеви пиштоља, на који се ослонила прије но на… (Нигдје ниједне неравнине.)
-Ма, јеби се Маринковићу!
Нос из профила! Та лијепа избочина недостаје! И мало да се подигне, то фали.
Пожели да га додирне.
Изашао је захваливши се, не завршивши тазговор о љетним гумама.
Јулија су чекали већ неколико минута да наплати топле чоколаде.

Stanislava Ilić: DAN JEDNE PROPALICE ("Čovjek uđe u restoran i zatraži čašu vode...")

Ovo nije nikakva teška patetika niti tužna ispovijest posrnulog idiota, ovo je priča u moju čast i slavu, moj hvalospjev meni jer sam sinoć ja, Desanka Stanojević, stara trideset devet godina i tri mjeseca nekome pomogla da razriješi ogroman problem. Radim u restoranu ,,Vesele noći“, na samoj periferiji gada. Život mi nije loš, ne mogu da se požalim. Dvanaest sati dnevno, dvije smjene, san snova. Troškovi uvijek veći nego plata, ali ko danas živi od svoga rada. U udarnom terminu uspijem od bakšiša da zaradim i za dvije kutije cigara dnevno. Na poslu nikada nije dosadno. S obzirom na to da moje radno mjesto nije visoko kotirano na elitno moralnoj ljestvici, gosti lokala umiju da budu poprilično raznovrsni. Ljubavni parovi koji se kriju od očiju poštenog svijeta, učesnici poslovnih sastanaka diskutabilnog karaktera, moralno posrnule sestre i majke iza ćoška su samo jedni od mnogobrojnih posjetilaca ove jazbine. Tu i tamo se nađe pokoji pijanac da pripovijeda o svojim ljubavnim avanturama i vrbuje me da budem dio tih veselih povijesti. Zbog svega toga mi je gazda lokala ostavio jedan pištolj ispod šanka, da se nađe, kako on voli da kaže. Od toga se sastoji moj trenutni život. Međutim, ono što vam nisam rekla jeste da su nekada, ispred moga imena, stajala dva vrlo bitna i ugledna slova. Jeste, slova onoga ko vam propisuje bensedine i lupi antibiotike svaki put kada osjetite malu promjenu u usnoj duplji. Diplomirala sam bez ikakvih poteškoća, uprkos mojoj velikoj ljubavi prema Rubinovom vinjaku i momcima koji piju isti. Ali, kako sam počinjala da radim ova prva se sve više razvijala, a od druge sam davno digla ruke. Pošto sam sve češće izostajala sa svog prestižnog radnog mjesta i propisivala više tableta sebi nego pacijentima, bijah izbačena bez imalo milosti i sažaljenja. Bila sam malo ogorčena na svoje stanje i obećah sebi da ću se dovesti u red, ali nije mi baš pošlo za rukom. Zaposlila sam se preko veze. Prijatelj sina sestre mog ujaka je bio toliko ljubazan da mi ponudi posao u ovoj malo bolje sređenoj šupi. Na mom radnom mjestu mi nikada znanje iz opšte medicine nije bilo od koristi, ali desilo se nešto na šta sam naročito ponosna. U lokal je često dolazio stari čiča Trajko, bivši veteran i zagovornik brojnih teorija zavjere u vezi sa skorašnjim ratom. ,, Sve su oni nama to namjestili“, govorio bi, ,,Amerikanci i Rusi su nas rastavili sve“. Bio je dobrodušan starčić, ali je imao jednu smetnju. Jednostavno nije mogao da prestane da štuca. Kad god bi popio više od dvije čašice šljive, a to je bio minimum, samo bi ga odjednom uhvatilo. U početku sam zaista mislila da folira kako bi privukao pažnju na sebe, ali sam uvidjela da mu je to predstavljalo popriličan problem. Ujedno, da se ne lažemo, užasno mi je išlo na živce. Ne samo zbog draženja mojih ganglija, već i zbog samih mušterija, koje je Trajko svojim sumnjivim performansom nakon pića besomučno rastjerivao. Idućeg dana, došao je čičica ranom zorom, oko jedanaest sati, u lokal, i po običaju počeo da udara po rakiji. Pošto je ubrzo počeo da štuca, zatraži i čašu vode ,da bi mu lakše išlo, kako je činio po običaju. Nikoga više nije bilo unutra. Sjetim se ja tako jednog predavanja sa svog davno prostudiranog fakulteta u kojem smo govorili o uticaju straha na čovjekov organzam. Neprimjetno uzmem pištolj ispod šanka i kada se najmanje nadao uperim ga hitrim pokretom u njega i povičem ,,Nemrdajubićutenamjestu!“. Starac se trže, ispusti čašu, a lice mu dobi blijedožutu boju. ,,Papapa čemu sad ovo Deso?“, promrmlja. ,,Ha-ha pa vidiš, ne štucaš više, a, šta kažeš?“. Trajko me pogleda čudno i s nepovjerenjem. Zaista nije štucao. Pažljivo ustade, zapevši od stolicu, i s nevjericom reče ,,Hvala“ i izađe. Od tog momenta nije dolazio više u restoran. Iako je vjerovatno do smrti prestrašen, riješen je ovog velikog zdravstvenog problema. Svejedno, drmnuću one dvije njegove preostale rakije na stolu i nastaviti s poslom.

Jelena Marković: ČOVEK UKLJUČI RADIO DOK VOZI...

07:34..alarm odlaže već treći put. Kroz nekoliko sekundi čuje dobro poznat zvuk sitnih koraka koji dolaze iz susedne sobe. To je bila Džejn. Od trenutka kada je prohodala alarm joj više nije bio potreban za budjenje, svakog jutra čim bi otvorila oči, Džejn bi pojurila kod svoje majke u sobu ne bi li ukrala nekoliko minuta maženja. Toliko liči na njega..pomislila bi svako jutro kada bi joj ugledala malo, nedužno, pospano lice, kada bi na nekoliko sekundi zastala na pragu sobe, a potom trčećim korakom pojurila ka njenom krevetu. Činjenica da toliko liči na njega u njoj je izazivala gnev, i svakodnevno se borila sama sa sobom da to sakrije. Sinoć je loše spavala. Sanjala je snove koje nije sanjala duže vreme. Štaviše,košmare nije imala od one kobne noći, ne seća se tačno šta je sanjala, ali se osećala bespomoćno, iznemoglo i prepalašeno. Lagano se povukla na desnu stranu kreveta i glavu okrenula ka prozoru. Volim proleće...tiho je izustila. Proleće joj je ulivalo posebnu nadu, kao da joj ono može povratiti sve ono što je te noći svojom voljom izgubila...ubila. Jutro je teklo uobičajenim tokom. Tačno u podne, kao što je bivalo svakog ponedeljka, njena majka je došla da pričuva Džejn kako bi ona mogla da obavi svoje obaveze van kuće. Tog ponedeljka joj se nije žurilo. Kao da se bojala da napusti kuću. Čudna energija je bila u vazduhu, osećala je da će se nešto rđavo dogoditi. Otrčala je u toalet, pustila je hladnu vodu da teče, naslonila je svoje tanke ruke na hladan lavabo, podigla je glavu i ugledala svoje koštunjavo, ispijeno dugačko lice na kom su se oslikavale sve muke i patnje koje je svim svojim bićem želela da potisne tokom prethodnih pet godina...očigledno uzaludno. Umila se, brzim, nespretnim pokretima je popravila frizuru, a zatim je veštim potezima u samo nekoliko pokreta stavila svoj ruž koji je koristila za specijalne priile, Chanel u broju 05, ali....danas je, iz njoj nepznatog razloga bio poseban dan. Sela je u automobil i uključila radio, jer, ništa ne može da oraspoloži kao dobra muzika. „ Telo nepoznatog muškarca pronadjeno je jutros u močvari na izlazu iz grada“ ..bile su prve reči koje je čula na stanici na kojoj se puštala njena omiljena rok muzika. Bez imalo razmišljanja, posegnula je ka pregradi koja se nalazila naspram suvozačevog sedišta, uzela je pištolj koji joj je otac poklonio i povukla okidač...

Невена Ђукић: ВОДА У ЦЕВИ ("Човек уђе у ресторан и затражи чашу воде...")

Све је било спремно за предстојећи дан. Колачи на столу од бундеве, крвави котели и костурске главе. Улица је врвела од људи, цео град је славио Ноћ вештица. Окићене улице карневалским ђаконијама, маскирана деца у костиме трчала су друмовима. Петар је то посматрао са свог прозора. Присећао се, у самоћи собе, своје младости и детињатва. Решио је да прошета, и купи бундевске крофне коју су деца продавала на ћошку његове улице. Узео је две крофнем како би једну могао да поједе одмах. Захвалио се деци, и наставио своју шетњу. Загризао је крофну и као да је могао да осети укус свог детињства. Дан је био топао, и сунчан, изненађујуће за то доба године. Ожеднео од слатког ужитка, решио је да оде до оближњег рсторана и затражи чашу воде. Питао је конобара за чашу воде, али он је уперио пиштољ у њега. Петар и конобар су почекли да се смеју, тај дан због празника су служили воду само у пиштољима на воду. Петар је узео водени пиштољ и захвалио се. Изашао је напоље насмејаног лица.

Olivera Ćurčić: PROKLETI DISNEYLAND ("Čovek uključi radio dok vozi...")

Marko ovih dana ima pregršt obaveza oko firme, sve vodi sam, radnici su neodogovorni, često pokušaju da ga potkradaju, uskoro će i sajam, treba predstaviti ponudu, direktor marketinga je na godišnjem, ma, sto čuda. Ni kod kuće nije bolje, deca stalno nešto izvoljevaju. Ima ih čak četvoro, ponekad uhvati sebe da se kaje. Pomisli i dvoje bi bilo dosta, ali u isti mah ugrize se za jezik. Ipak su oni njegov život i razlog za sreću. Sve što radi, radi zbog njih – Nikole, Tome, Milice i Ane. Sa suprugom Sanjom je u skladnom braku već petnaest godina, sve su stvorili zajedno i bore se da to opstane. Iako je većim delom kod kuće sa decom, Sanja takođe učestvuje u poslovima firme a najviše se brine oko računovodstva. Pored firme, kao i svaka majka, Sanja je i domaćica. Budjenje, spremanje za školu, doručak, vozi i razvozi ceo dan, pazi da ne propusti Nikolinu košarku, Tomino plivanje, Miličinu i Aninu glumu. Kada zaškripi u školi, tu su i privatni časovi, momcima slabije ide matematika, devojčice se bore sa hemijom, i tako u krug. Sanja, što bi se u narodu reklo, stvarno ne gasi. Zaista je maksimalno požrtvovana i vredna svakakog poštovanja.

Kako im materijalno ne nedostaje, za razliku od slobodnog vremena i odmora, Marko se odlučio da počasti ženu i decu. Iako se trudio da i sebe uključi u plan, posao mu, nažalost nije dozvoljavao. Odlučio je da im uplati putovanje u Pariz i obezbedio je sve od avionskih karata, prevoza do hotela, smeštaja u najluksuznijem apartmanu, karte za Disneyland i još mnogo štošta.

Kada su deca pristigla iz škole i roditelji s posla, usledila je porodična večera gde im je Marko saopštio plan. Dečje oduševljenje orilo se kućom, a kada su čuli da će kroz par dana moći da poziraju kraj Ajfelovog tornja i posete jedan od najboljih Disneyland-a u Evropi, njihovoj sreći nije bilo kraja. Marko reče i da je u školi sve sređeno, učiteljica i razredne starešine dozvolile su odsustvo i prepreka više nema. Istina, Sanja je osećala malu zebnju i strah jer ide sa četvoro nestašne dece sama na put, ali znala je da Marko ima previše obaveza i da to sebi ne može da priušti.

Kroz par dana usledilo je pakovanje koje je za Sanju svaki put sve stresnije. Spakovati četvoro dece i sebe prava je misija. Najmladja ćerka Ana zahteva prostor za svoje igračke, preti da bez njih ne ide nigde, i tako u krug. Svako ima neke prohteve, a mama, ko mama, mora svima da udovolji.

Avion je sutra u 09:20, Marko će ih odvesti na aerodrom i nastaviti svoj radni dan.

Tog jutra, od šest sati, svi su bili na nogama. Poslednje pripreme pred put a Sanja šeta sa spiskom stvari i provera da li je sve tu. Neizostavna svadja dece, prebacivanje krivice s jednog na drugo, ko će sa kim sedeti u avionu, ko je poneo više stvari… Sve u svemu, iako bučni, odavali su sliku jedne srećne porodice. Stižu na aerodrom, čekiraju se i žure na ukrcavanje jer se polazak bliži. Marko ih gleda srećno i zadovoljno, jedna devojčica mu je na ramenima, druga mu se obesila oko vrata, prave su tatine mezimice. Dečaci se vrte oko njih, a Sanja i on se gledaju kao što su se i gledali pre petnaest godina. Poslednji poljupci pred put i dečje mahanje sve dok su imali tatu i vidiku…

Marko nastavlja dan. U firmi ga je čekalo mnogo obaveza, sastanaka i razgovora. Kada je pravio pauzu za ručak, razmišljao je kako će se odmoriti, kako neće biti buke kad dodje kući, kako će biti sam sa sobom i raščistiti misli. Iako svoju porodicu voli najviše, nekad mu je potreban odmor i od nje.

Konačno je kraj radnog dana. Planira da ide kući, odmori se a potom zove prijatelje kod sebe, večeras igra Zvezda, kupiće karton piva i biće to pravo momačko veče, kao nekad. Seda u svoj novi mercedes i vozi se ka kući. Na radiju svira Vlado Georgiev. Tačno je 13 časova i 59 minuta, taman će sada da čuje vesti u 14h.

Potresen glas radio voditeljke saopštava:

Danas oko 12 časova i 30 minuta desila se velika avionska nesreća. Avion Air Serbie koji je jutros u 09:20 poleteo sa aerodroma Nikola Tesla ka aerodromu Šarl de Gol u Parizu, srušio se na tlu Švajcarske. Razlozi su za sada nepoznati, a kako saznajemo, preživelih nema. Prema poslednjim informacijama, u avionu su bili svi putnici srpske nacionalnosti. Uskoro još informacija o ovom dogadjaju.

Marko uzima pištolj koji je uvek držao ispod sedišta. Izlazi. Puca sebi u slepoočnicu i umire.

Ivana Stanić: ZAGONETKA

Sumnjičavo prilazi i otvara poklon. 5 minuta kasnije, prerezao je sebi venu.

Ti ljudi večito komplikuju stvari. Plivaju u moru svađa i ponekad zaista mislim da su veoma, veoma glupi. Ali njihov vođa... Njihov vođa mene vređa, ponižava, pogled koji mi upućuje je izdaja potkovana nerazumevanjem. Jer onaj koji živi idilu, ne može da razume nemire i melanholije sa kojima ja provodim ove bedne prolećne dane. Hoću da im dam vrednost pa pravim od njih junake, dodajem im vrline, ukrašavam ih onom najlepšom titulom prijatelj. Stvaram svoj svet u kom oni imaju vrednost jer ne mogu više da podnesem ovu ljudsku glupost, ali više od svega ne mogu da podnesem izdaju. U mislima se udaljavam od njegovog trulog srca, ljigave duše. Čula sam da često menja lokacije. Malo je u Kainu, pa u Antenoru, Tolomeu i Judeku. Ne može da nađe mir. Iskreno da vam kažem, čak mi nije ni žao. Neka ga, proklet da je! Treba da sazna težinu svoje izdaje, jačinu oštrice noža kojim je pocepao moje poverenje i veru u ljude.

Zatvaraju se umorni kapci, vidim njegov pogled opet. Ne mogu da prebolim. Ali znam da moram zaboraviti. Moram zaboraviti. Jer tužna duša može da me ubije brže, mnoooogo brže od bakterije. I odustajem, dižem ruke od bića koja samo postoje i večito se predstavljaju lažno.

A taj talentovani hipnotizer koji mi nije dozvoljavao da spoznam istinu o njemu, koji me je uvlačio i oblačio u laži, neka ide dođavola!

Više ne skrećem sa puta, ne dam telu da se okrene nazad, ne koristim evokaciju, ostavljam ga u njegovom talentovanom haosu. Preboleću i ovo govno od čoveka, preboleću prijatelja. Plaši me jedino samoća jer se sve više povlačim u ova četiri bela i hladna zida, zatvaram se. To je rezultat njegovog besnog pogleda u kojem svetluca mržnja. Prodao je prijatelja zarad prelepih epiteta, nagrada, zarad slave i divljenja, zarad svoje sigurnosti. Koja si ti ništarija od čoveka. Pošto voli toliko poklone, trebalo bi da mu pošaljem jedan. Red je.

20. 5. 2019.

U njegovom stanu.

Završena je dodela nagrada, dobitnik je došao u svoj stan i sada može da skine svoju masku. Razmišlja o nagradi. Zna on vrlo dobro da ta nagrada ne znači Bog zna šta, ona više nije ono što je bila. Pažnju mu privlači mala kutijica na praznom stolu. Prilazi sumnjičavo. Na ceduljici piše: "Zaslužio si ovaj poklon. Trebalo je gajiti tu pokvarenu crtu svog karaktera brižljivo. Godinama. Ovo je nagrada za tvoju nadmenost. Za tvoju laž. Za tvoje priče. Za žrtvovanje prijatelja. Čestitam."

U kutiji je bio nož, koji je napravio rascep. Njegov svet je doživeo zemljotres istine. Sada zna da je ništarija. 5 minuta kasnije, prerezao je sebi venu.

Dve godine kasnije, čula sam da je u mentalnoj ustanovi Judek. Drago mi je da je našao svoje mesto u ovom haotičnom svetu. Zaista mi je drago!

Татјана Тривунић: ЧОВЕК УКЉУЧИ РАДИО...

Мрзео је све у вези са музиком. Није волео ни да је слуша, ни да је прави, чак због тога није волео ни да се проводи са друштвом. Он је био човек тишине.

Једва су га то вече убедили да изађе са њима, ипак му се жени најбољи пријатељ. Мрзовољно је пристао и придружио се екипи.

Било је све како иначе бива овим поводом. Ни сами нису били свесни шта су све и колико попили. Давно је већ било свануло када се пробудио. Отварао је очи веома полако и опрезно, и већ када је осетио први трачак сунца схватио је да се дешава нешто веома чудно. Унезверено је устао и схватио да се налази у очигледно туђем аутомобилу, а такву „ствар“ није видео никада у животу. Око њега су нон стоп светлели разноразни дугмићи чудних боја и звукова. Нигде није могао да нађе мобилни телефон. Сео је на место возача и упутио се на место где је синоћ последњи пут видео пријатеље, бар колико се сећао исте. И сам је осетио чудне погледе док је овим „чудом“ пролазио кроз град, сва срећа па је требао што пре да стигне до далеке периферије. Све му је било веома чудно, сам, без телефона, без личних ствари, без било каквих доказа о прошлој ноћи, у туђем аутомобилу. Иако никада раније није урадио исту ствар, сада му је на памет пало да би можћда музика могла бар делимично да му скрене мисли или можда да га присети на неку од сцена којју је синоћ доживео. Једва се усудио да кажипрст примакне малом округлом црном дугмету у централном делу испред њега када је одједном почело да одзвања његово име и презиме, пречује је све, у глави му је одзвањало само „због опкладе на момачкој вечери убио најбољег пријатеља“, чинило му се да се ова реченица понавља већ неколико стотина пута, „сви су у потрази за човеком у украденом аутомобилу, који је се опкладио око истог са најбољим пријатељем и истим га усмртио“, иако је прошло само неколико секунди. Пустио је волан, горко заплакао и у следећем тренутку, украдени аутомобил увекило је горео у дубокој провалији.

Ela Čanji: SYMPATHY FOR THE DEVIL ("Čovek uključi radio...")

Najposle, šta ti uopšte taj život i znači? Zagrabuljaj malo po svojoj humci. Ti to nazivaš životom? Ta, vidiš da je to pred grob tvog groba. S tim što to što si živ daje tvom sadašnjem grobu veliko slovo.

G.

rob.

A jesi. I rob si. GROB. To ti je skraćenica za onog koji ropski živi a ima faustovsku dušu. Ja sam tvoj Mefistofeles. Okrutno sam duhovit. Baš kako voliš. Možda sam malo grublji od starog vraga Mefista. Ipak su sada teža vremena. Evo, ti pričaš ovde sa mnom, ali ko još zna za ovu perveziju našu? Kažu ti da je sve u tvojoj glavi. To ti, prevedeno sa učtivog, znači da misle da sam sebe jebeš u mozak. Da te jebem u mozak. Pa, možda te i pomalo guzim (ipak, nameštaš mi se tako). Ali, istina je, i mi to, ti i ja, vrlo dobro znamo. Istina je da te oni jebu. Naravno, ne bi te jebali da si ispravno birao, ali i Faust je prekasno počeo da živi. Zato je i skončao onako kako nije birao, već onako kako je morao da plati za prekasno osvešćivanje. Tako da, znaj da je uvek kasno. Prava istina je da nikad nije rano.

Znaš li šta je krivica?

Krivica ti je maska za nepoštovanje sebe. Eto. Najprostije rečeno.

Skreni ovde levo. Tako.

Gde smo stali? Krivica i maska. Krivica ti je i vid manipulacije, da te ja ne lažem, kad te već svi obmanjuju. Krivicom žele da te upregnu u tor Poslušnih. Da te nateraju da se gadiš sebe jer se gadiš svoje žene i odavno ti se više na nju ne diže. Da li ti se ikada uopšte i dizao na nju? Ne? Pa da. Na ćupriji se uvek plaća. A takvi kao ti, bogami, plaćaju i na mostu. Zapravo, kukavice poput tebe plaćaju celog života. Možeš slobodno da kažeš da si se rodio sa dugom. Misliš da to obesmišljava onda slobodu tvojih daljih izbora i da sve onda možemo svaliti na dobri stari usud? Hm, možda si malo u pravu. Al ti si tom dugu mogao da kažeš NE i bratu Usudu malo olakšaš. Jadnika niko ne voli. Umesto toga, ti si prigrlio taj dug bez preispitivanja. Glatko si skliznuo u kalup žrtve i uporno odbijao da iz njega izađeš. Iz jedne trule materice iskotio si se u drugu. Svaka čast. Dvadeset pet godina kasnije ubede te da je abortus greh i ti uspeš da sjebeš još par života, da nakotiš još nesrećnih kukavica koje će prezirati tebe što si kukavica i sebe što su baš tvoj najbrži spermatozoid. Najposle, do abortusa nije moralo ni da dođe, samo nisi morao da jebeš nepromišljeno osobu koja ti se potajno gadila.

Uključi se na autoput. Voleo bih da osetim malo brzine pre velike završnice. Odlično.

Znaš u čemu je tvoj problem? Nisi rođen kao rob ili kao grob, biraj šta te manje boli da budeš, nego su te ukalupili u to, jer si rođen da budeš bolji od njih svih. Džaba suze sada. Te reči si imao u sebi oduvek, samo ih nisi dovoljno puta izvukao iz bunara svoje duše. Nisam ti ja bio potreban da to saznaš. A i upamti – uvek je kasno.

Misliš da sam ti ipak bio potreban? Verovatno si u pravu. Ja sam ona tragična nota u tvom ništavnom postojanju. Konačna potvrda tvoje vrednosti u kojoj ne možeš da uživaš do kraja i koja ti je oduzeta u istom trenutku kad ti je i data. Ja sam tvoja esencijalna nota. Kao mošus. Znaš li ti šta je mošus, mili? Ne? E pa, to ti je, prostački rečeno, jeljenja sperma. Jeste, svaki dan čovek nauči nešto novo. Najviše na dan svoje smrti. Jeleni su svršavali i umirali da bi fine kurvice mogle da pomuzu ljudske jelene. Zar to nije tragično? 150 jelena samo za jedan kilogram mošusa! A oni čak nisu ni hteli da ih pomuzu. A ti, biće razuma, daš se pomusti za jedan topao pogled. Pritom, lažan!

Lažan, mili. Tvoja žena te se gadi jednako koliko i ti nje. S jednom malom razlikom. Ti se gadiš sebe što se gadiš nje, a ona se tebe gadi do smrti. Tvoje smrti. Tako je, mili, BAM! Ucmekala bi te kao zeca koji jesi, koji si dozvolio da budeš. Znaš zašto je većina ljudi srećna? Ubeđena da je srećna? Zato što vešto odglume ulogu koja im nije namenjena. Tvoja greška je što si ostao iskren zecu u čije šape si uskočio. Trebao si da se pretvaraš da si lav, umesto toga.

Ta, samo se pogledaj! Voziš kao što si i živeo. Mlitavo i sporo. Teraš ovu mečku ko da teraš Juga! Prava blasfemija!

Bogohulio si na sopstveni život. Nema boga, mili. Samo čovek i njegova senka. Možeš reći slobodno da sam ja tvoja senka.

Misliš da sam đavo? Na neki način. Tvoj Đavo. Personalni Đavo. Ko što imaš personalnog trenera. Možda čak i tvoj lični ...turistički vodič.

Odvrni taj radio. Ova pesma je oda meni.

Please allow me to introduce myself I'm a man of wealth and taste, I've been around for a long, long year, stole many a man's soul and faith …

Sympathy for the devil, ahhh. Pesma dostojna mene. Znaš, zbog ove pesme ću ja imati sympathy za tebe.

Vidi šta će da se desi. Sada ćeš da umreš. Jer Đavo je milostiv.

***

Znojio se. Ali je konačno znao. Znao je šta da radi sa svojim životom. Na praznom autoputu napravio je polukružno i krenuo u susret šleperu koji je ostavio za sobom pre nekih pet kilometara. Nagazio je do kraja. Ko je rekao da književnost ne može da da smisao. Priča je govorila njemu i njegovom životu. Đavo iz priče je bio stvaran, a njegov život dobio smisao posle trideset pet zaludnih godina.

Kada policija dođe na uviđaj, iz njegovog zgužvanog auta i dalje će dopirati tihi zvuci Rolingstounsa:

So if you meet me have some courtesy, have some sympathy, and some taste ... Use all your well-learned politesse or I'll lay your soul to waste ...mmm, yeah ...

Milica Milović: ČOVEK UPALI RADIO...

-Koliko ćeš još da pominješ odlazak u London? Rekao sam ti da prihvatanje tog posla nije dobra ideja! Šta? Ne zanima te moje mišljenje? Dobro, dobro, samo ti idi... A ne pitaš me kako ću uspeti sam da čuvam decu? Samo mesec dana?! Kada je let? Okej, pričaćemo kad se vratim kući, sad si mi digla pritisak na 300.

- Da li si kupila sve što ti je potrebno? Reče da je let sutra u 22h? I dalje mi nešto govori da to nije dobra ideja, ali dobro ako ti tako želiš neka tako i bude.

- Saroo požuri! Zakasnićeš! Decu sam odveo kod moje mame da ih pričuva dok tebe odvezem.

- Hajde, srećan put, volim te... Javi se kad stigneš!

- To je bio taj dan. Vraćao sam se sa aerodroma. Tek što je otišla već mi je nedostajala. A onda, na radiju- " Prekid programa, loše vesti. Avion 735 koji je poleteo u 22:03h za London je, zbog još uvek nepoznatih razloga, pao. Veruje se da ni jedna osoba nije mogla preživeti taj pad. Više informacija uskoro." U tom trenutku za mene je sve stalo. Za tren oka izbezumljen sam ugledao šleper ispred sebe.

Mama, tata čuvajte mi decu!

Slađana Ristić: KONAČAN PAD ČUVENOG VAMPIRA ("Čovjek primi paket. Unutra je ljudska ruka...")

Te godine digla se velika hajka u selu. Ponovo se javio Sava Savanović. Mlade djevojke su nestajale jedna za drugom i tom zlu se nije moglo stati na kraj. Seljaci su živjeli u strahu. Posle ponoći nijedan čovjek nije imao hrabrosti da napusti svoju kuću. Svako ko bi se našao van svog doma u tom periodu nestajao bi bez traga. Mladi mlinar Joca je najgore prošao. Sava mu je pokrao hranu i prebio ga na mrtvo ime. Isto tako je prošao i Radoš, mlinar koji je zamijenio Jocu. Radoš je nekim čudom uspio da se izvuče, ali je imao strašne ogrebotine po tijelu. Kada se te kobne noći izvukao iz mlina, dotrčao je u selo i krio se do svitanja. Nakon oglašavanja prvih pijetlova, strah je nestao. Nesrećni Radoš je otišao po pomoć kod Vuje i Mare, stogodišnjih supružnika. Ispričao je strašan sukob sa Savom i rekao da mu je desna ruka visila na dugom crvenom koncu, malo je falilo da mu je Radoš istrgne u borbi. Starica Mara, nakon što sasluša mladića, ustade i zamišljeno nešto promrmlja. Mara je znala sve o Savi jer je on bio njen stric zbog koga je njena porodica mnogo propatila.

Mara izloži svoj plan i seljaci odlučiše da vampiru naprave zamku. Nekoliko njih se sakrilo na tavanu stare vodenice; jedni su nosili glogovo kolje, drugi bijeli luk, a treći šerpe i lonce. Kada je ponoć otkucala svi su bili na svojim položajima. Radoš je imao zadatak da Savi odvraća pažnju, dok mu seljaci, po Marinom naređenju, ne istrgnu ruku. Oko tri sata došao je Sava, iskolači buljave oči na Radoša, a ovaj mu istrese vreću brašna na glavu. Dok se Sava pribrao, starac Vuja s tavana baci šerpu na Savinu ruku i ona pade s ramena kao pero. Sava ljutito vrisnu i nestade u mutnom potoku. Seljaci spakovaše ruku u drvenu kutiju i odnesoše starici Mari. Ništa više seljani nisu znali o toj ruci, sve je bilo prepušteno Mari.

Mara uze kutiju od hrabrih seljaka i odnese je u podrum. Dugo je Mara zagledala ruku, ušila je tri crvena konca u kožu i zabola nekoliko glogovih grančica pod svaki nokat. Prekrsti se, ponovo vrati ruku u kutiju i odnese je svom mužu Vuji. Naredi mu da kutiju odnese njenoj sestri Vidosavi u drugo selo. Vujo uradi kako mu je naređeno. Vidosava ga dočeka, pročita pismo koje joj je sestra poslala i kutiju unese u kuću. Vidosava je bila stara vračara, dobro je znala šta da radi. Pogleda konce i grančice koji su već bili tu, ruku umota u staru vezenu košulju, vrati u kutiju i odnese u obližnji šumarak. Vidosava je jedina znala gdje se nalazi njegov grob. Ona štapom razgrnu zemlju i lišće, otvori grobnicu, a Savino tijelo kao da je sad spušteno tu, samo mu ruka fali. Ona spusti omađijanu ruku i tri puta se pokloni. Brzo zatrpa grob i spusti se niz šumsku stazu u selo.

Od te noći seljaci su bili mirni, Sava više nije nanosio zlo, a u selu su se počele održavati svečanosti neometano do kasno u noć.

Svetozar Marčeta: NOVEMBAR ("Čovek upali radio...")

Tog dana popio sam više vina nego što je kiše palo na moj grad. A ceo dan je kišilo, i ceo dan se hladna voda slivala sivim ulicama dobujući po metalnim olucima u tempu za ples. Novembar i Ja. Vetar koji nosi uveliko uvenule tamne listove u hrastovoj ulici, nosio je i blatnjave gume mog auta pravo u ambis traženja sebe. Iz blata periferije u svetlost centarskih kafana, po proporciji sitnog sata i neumitnosti vremena koje nije želelo da stane za ovaj grad stranaca. Mislio sam o žednim grlima miliona i o hiljadama hektara neiskorišćene zemlje, koje bi trebalo pretvoriti u vinograde. Mislio sam o snenom pogledu bednog psa ispred kafanskih vrata. Mislio sam o nervoznom konobaru i prljavom stoljnjaku. Mislio sam o prepunoj pepeljari i do pola ispušenoj cigareti. Mislio sam o tebi i tražio te u prokletom staklu čaše. I nisam mislio o kući, sve do trenutka kada su masni i zamagljeni prozori postali stvarnost i dok anksioznost nije dobila senku u praznoj flaši.

Te noći sanjao sam obalu i užareni grom iznad Jadrana. Dominirao je tuđim noćnim nebom, dok mu je odraz svetleo u tamnom moru kao hiljadu raznesenih i rasutih sijalica. Zaboravio sam slobodu i zaboravio sam tebe, uzalud pipajući grudi i tražeći krst. Zaboravio sam plavo i uzalud gledao u more. Zaboravio sam crveno i uzalud grizao sebe da bih pustio krv. Zaboravio sam ko sam. Zaboravio sam sve mesece sem novembra i sve dane bez kiše. Sećao sam se samo uvelih listova iz hrastove ulice mog grada, posutih duž peskovite obale nekog drugog. I oni su sada drugo, a ja sam i dalje ništa. Ni svojih sećanja se više ne sećam, a oni su mi bili jedini pokazatelj da sam i dalje živ. Sada ni to nisam znao.

I nisam znao da sam zaspao za volanom, a nije ni biciklista - čija se krv sada lije po raspukloj šoferšajbni ispred mene. Setio sam se crvenog, ali sada nije važno. Setio sam se radija koji dugo nisam upalio, i osetio da je to važno. Iz njega je šaputao melanholični glas Stivena Morisija koketirajući sa magičnom ritam sekcijom Smiths-a:

„Oh mother, I can feel the soil falling over my head...“ - dok su se kaplje krvi mešale sa kapima kiše.

„And as I climb into an empty bed...“ – dok se iz haube viorio gust sivi dim...

„I know it's over - still I cling, I don't know where else I can go“ – dok sam polako vadio revolver iz pregrade sa dokumentima...

I know it's over
And it never really began
But in my heart it was so real...

Dragana Drlačić: ČOVEK UĐE U RESTORAN I ZATRAŽI ČAŠU VODE...

Šugav dan ne može biti gori, govori za sebe jedan prosjak u obližnjem kvartu, ajd što je takvo vreme nego i ja se pomalo tako osećam, a i prosjak sam kako drugačije se osećaju takvi ljudi, živim ovde medju kantama, kutijama sve mi je jedno. Nije bitno volim sebe i ovakvog. Šetajući okolo ugleda jedno obaveštenje na zidu zgrade: “ Besplatni časovi higijene ili ti kako za jedan dan postati čist i mirisan sa vama će se družiti najpopularniji proizvodjači sapuna i krema za kožnu negu dodjite da isprobate.” zanimljivo pomisli, šta bi se desilo da mogu da mirišem kao svi ostali makar na jedan dan više mi i ne treba pomisli on opet za sebe i rado se odazva pozivu. Udje u restoran, primeti neko komešanje znao je da je upućeno njemu ali ponosno nastavi svoj put. Čašu vode moliću, konobar po naredbi gazde vadi umesto toga pištolj, prosjak je primetio da njegovi snovi o čistoti zapravo nisu bili pravi i da je u toku pljačka, svi dole naredba, ali on oseti neku moralnu snagu i diže se van ostalih boreći se svim snagama da nadvlada napadače, pištolj koga se domogao uperi u lopove kojima proburazi glave, neke je malo više mučio seckajući im prstiće pa zatim delove uveta na zaprepašćenje prisutnih ali i oduševljenje. Krv je šikljala na sve strane, on liznu po koju kap, ne može reći da mu se nije svideo ukus pravde. Nakon toga ponovo zatraži čašu vode reče: “Hvala” i izadje.

Snežana Orčić: ČOVEK UĐE U RESTORAN I ZATRAŽI ČAŠU VODE...

Vlasnik restorana prodavao je zagađenu vodu bakterijama kao izvorsku vodu sa lekovitim svojstvima. Kako je bilo vreme epidemija više bolesti, ljudi su masovno dolazili da kupuje vodu. Konobar je to sve znao i pokušavao da objasni ljudima, međutim, ljudi su čuli da je neko ozdravio od toga i slepo verovali u to. Konobar je time bio isfrustriran i pokušavao da spasi ljude, te je posegao za pištoljem kao upozorenje i nadao se da će to uplašiti ljude. Tada je naišao čovek kome je žena umrla od trovanja tom vodom i tražeći čašu vode hteo je da odglumi trovanje kako bi upozorio te ljude. Međutim, kada je konobar uperio pištolj u njega, shvatio je da ih već neko upozorava, rekao „Hvala“ i izašao napolje.

Милош Петровић: ЛИЈЕПА ПРАВДЕ ("Човјек укључи радио...")

У Загорској пустињи по ужареном пијеску и Балканској клими плови копаонички ледени глечер на ком се налази ров. У рову је Србо Хрватић који чврсто држи руски калашњиков америчке производње. Година је 2020. и грађански рат између њему родне Србије и рођене Хрватске достиже врхунац. Његов задатак је да буде домобран и да брани табле писане ћирилицом. То му је остало у аманет јер је славонски сабор увијек писао са четири „С“. У бој је пошао угледавши се на храброг оца који је шмугнуо у усташки резерват који се налази у Аргентини. Са њим има контакт само преко интернета на једном сајту за дописивање, ту му је увијек исти на чету ник – четник. Као такав највећи балкански оксиморон на људе око себе гледа као на пријатељске непријатеље. Када у току крваве борбе наиђе на рањенике он их не спашава него им испали метак у чело јер није сигуран да ли су они његови или његови. Једино по питању егзекуције не долази до двоумљења јер је живот увијек шарен, тробојан, коцкаст, а смрт је стално црна, сигурна и постојана. Када дође до смјене на стражи не одлази кући јер је нема, спава у колибици недалеко од рова. Ту је нашао пса луталицу са којим се поистовјетио. Као и пас, и Срба Хрватић је мјешанац. Мјешанац као Северинин брак, као лице панде, као Ципирипи крем у канти. Због тога је често био малтретиран у школи када год би дошао у контакт са вршњацима, презирали су га дркоши и екстремна десница. Након тога његов его више није био београдски Побједник него вуковарски водоторањ после 1991. Било је ту и добрих страна, због збрке са држављанствима имао је дупло више државних празника које је користио тако што га позову да гиросе пуни Сплит и Будва. Али тога сада нема, сада је рат. Колико год ударао тв у својој глави слика је опет ружна. Брига за сопствени живот му је брдско-брђанских размјера. У том злу није добар ратник, није крупна риба више је сипа или гирица. Окрутни вихор се полако стишава и све су шансе да ће прижвјети. Освануло је и то јутро 2021. године, сукоби су се пренијели на запад Европе а он је сад миран и на дневни ред му је дошло планирање живота ван оружаних сукоба. Коначно мир и слобода и он је слободан човјек све док се не појави неки нови Слободан. Труди се да све те страшне успомене закопа дубоко у себи јер има осјећај да ће га било каква разгледница из тог периода довести до помрачења ума. Пролазе године и све је у реду, једино што му је остало са бојишта јесте калашњиков који држи у гепеку јер је неповјерљив и тетоважа на рамену. За неке је та тетоважа уобичајена али њему значи, јер му се дјед са очеве стране звао Јан а анаграм од тога је Јна. Срећно се оженио, добио је двије дјевојчице и пронашао сасвим солидан посао. Ради у Телекому, не сналази се баш најбоље као кад теле у кому падне па нема везе са животом. Ипак плата је коректна а радни стаж иде, гдје ће боље. А и треба ту пару попут воде на сто степени. Амбиције му не фали јер тај успијех жели више но ваздух усред астме. Доста се у животу намучио, проживио је Рат ко Младић и сад хоће само Готовину. Преселио се у Беогреб са породицом како би побјегао од родног града који га толико пече и боли. Прича својим дјевојчицама о љепотама младости и свим предивним љетима у којима ће скупа трчати ливадама и брати маслачке рукама док не утону у сумрак, јер када одстраниш се млад странац си када остариш. Супруга га напомиње да ће час фолклора ускоро почети и да скрати причу док нису закаснили. Смјешта дјевојчице на задње сједиште и пали аутомобил како би стигао до школице. Ту њих двије играју разне народне игре а за приредбу спремају шумадијско коло које ће играти у славонској ношњи. Пут се одужио, сезона је годишњих одмора па је и колона несагледива. Како би убио монотонију пали радио, прва станица и одмах вијести. Брзо је промјенио јер не жели да слуша могуће ратнохушкачке информације. Ево одличне станице, жеље, честитке и поздрави. Човјек из Аргентине поздравља сина у туђини уз пјесму Томпсона и крајишке вокалне групе Чавоглаве и Равна гора два су мјеста братска. Мрак на очи му пада, повлачи ручну и излеће из аутомобила. Одлази до гепека, извлачи калашњиков пуца себи у груди, у једно па у друго срце. Пада на земљу док се у позадини чује дјечији плач и ротација хитне помоћи.

Tanja Kojić: ODANOST ("Čovјek uključi radio dok vozi...")

Na pogužvanoj voznoj karti koju je čovjek kupio 28.11.1995. za Beograd bio je ispisan datum njegovog završetka rata. Poslednje dvije godine proveo je u samom epicentru dešavanja. Spavao je pod bukvama, mazao paštetu na kamen tvrd hljeb, pio mastiku i svaki dan se molio svom idealu. Jednolične sate i trenutke intenzivnog užasa provodio je misleći na Nju. Sada je on izrešetan sa sedamnaest kilograma manje nalik opalom jesenjem listu. Prvi dan mira, onako kao zombi krenuo je na stanicu. Prije dvije godine kada je krenuo putem neizvjesnosti mislio je da se neće vratiti. Samo 10 dana nakon vjenčanja morao se rastati od Nje. Bila je nježna kao golubica i krhka kao pahuljica. Znao je da sama neće uspjeti. Prije nego li je krenuo na liniju pozvao je najboljeg prijatelja još od djetinjstva, koji je bio imućan a koji zbog invaliditeta nije regrutovan, čovjeka kojem je spasio život i koji mu je bio bliži od rođenog brata. Zamolio ga je da primi Nju kod sebe i da je čuva dok se on ne vrati, da je ne bi neki neiživljeni ratni neprijatelj raščerečio. Pisao im je nekoliko dana ranije i u pismu zamolio da ga na stanici čeka njegov golf kec. Želio je da se sam doveze do kuće. Tako je i bilo. Dok je voz pristizao na stanicu kroz zamazani prozor i ogromnu paru vidio je svoj nevoženi golf kako ga čeka. Prvi put nakon 2 godine osjetio je toplinu kada je vidio stvar iz svoje prošlosti, golf u kome se prvi put poljubio sa Njom. Sa velikim uzbuđenjem ušao je u njega i zaputio se kući. Nestrpljiv da čuje šta se dešava u njegovom rodnom kraju uključio je radio. Na radiju je čuo dobro poznati ženski glas koji na već postavljeno pitanje novinara odgovara: „Sve je pretvoreno u pepeo. Moj vjerenik koji sada sjedi kraj mene, za razliku od svih mještana koji nažalost nisu preživjeli, pored ovog invaliditeta bio je dovoljno sposoban da me spasi. Očekujemo prinovu. Hvala ti na tome. Volim te.“ U tom trenutku čovjek je u džepu napipao pištolj zaostao iz rata. Uzeo ga je i sigurnom rukom pucao u sebe.

Dunja Brusin: IGRA SA VRAGOM ("Čovek uključi radio dok vozi...")

U svom životu imala sam mnogo kavgi, ali takvo omalovažavanje nikad i ni od koga nisam doživela. Mogu mnogo da podnesem i istrpim, ali me niko na svetu nije toliko naprasito izazivao i prekoravao. Želi da izazove moju nepromišljenu reakciju kako bi se dokopao razloga da me otpusti mojom krivicom.
Marija mi je juče mirnim tonom rekla da dam otkaz. Da se preselim u drugo mesto, kupim novi stan i započnem život ispočetka. To zvuči bajno. A da li bi, ti Marija, meni pozajmila pola miliona evra? Da dam otkaz na poslu do kog sam došla odrekavši se svega dok ste se ti i ostatak ekipe zajebavali po kafanama i smejali mi se jer sam previše odgovorna? Sve u svemu, odgovorila mi je da isuviše sve primam k srcu i da bih trebala da iskuliram. ,,Ko jebe direktora, kad izađeš sa posla, ne razmišljaj o poslu”.
Igram igru u kojoj nema pravila jer u njoj pobeđuje samo on. Ta igra je umarajuća i opterećujuća i samo je pitanje koliko ću dugo još moći da izdržim. Nešto moram učiniti, ponavljam dok vozim čas brzo, čas sporo u pravcu kuće. Iako sam žrtva sigurno ga neću ubiti. Ali budem li ga udarila iz silnog besa, dobiću otkaz i ludnicu. Pri pomisli na ludnicu, gubim se u sećanju na davnog prijatelja koji je završio tamo. Pitam se da li je živ od svih tih lekova. Jedne večeri, sećam se da je bila nedelja, lik je istraumiran uleteo u kafić pričajući kako je neku babu obuzeo duh i kako se ona zbog toga obesila. Od tada je spopadao ljude tom pričom i napokon su ga zatvorili. Psihijatri su ga kljukali lekovima jer su bili prezauzeti važnijim slučajevima poput bogatih biznismena koji su se po stoti put skidali sa koksa. Opet će me spopasti bes i opet ću pasti u očajanje. Šta ako je Milan zaista video opsednutu babu, a svi su mu se smejali? Ko uopšte može da dokaže da je lud? Mrzim zle i uspešne ljude. Najgora kombinacija. Da je studirao psihijatriju, upravo bi takav psihijatar bio moj šef. Govno od čoveka.
Moram nekako da skrenem misli. Da pustim mozak na pašu, što bi Marija rekla.
(Prolazeći kroz raskrsnicu uključila je radio)
,,Demon in my head, oh Lord, demon in my head and he wants you dead!”
Nakon par sekundi pesme, osetila je kako neko ulazi u auto, kako joj stavlja pištolj u ruku koji samoj sebi upire u slepoočnicu. Poslednje što je čula bio je poznati glas davnog, ludog prijatelja: ,,Reci zbogom svojim patnjama, Jelena!” Zatim se čuo pucanj i udar auta o svetiljku koja je prestala da sija.

https://www.youtube.com/watch?v=9kdlwocvldY

Lana Lemajić: ČOVEK UKLJUČI RADIO DOK VOZI...

Predugo sam bio u bolnici... Svi ti beli zidovi. Sve belo. Kakva, zapravo, depresivna boja. Mislio sam da nikada više neću izaći. Znaš li koji je to pakao... Nikad duže noći nisam doživeo. Svi smo čekali samo da umremo. Vidiš, Nina, jedino si ti ostala uz mene. Znao sam da moji nikada neće imati snage da isprate ovo slabo srce. Jadnici. Otac me ostavio da trunem mesec dana nakon dijagnoze. Majka malo kasnije. Video sam ja to od početka. Znam da su probali da nađu novac i da im ga niko nije dao. Na listi čekanja sam bio poslednji klošar koji zaslužuje da živi. Ko me jebe, da, tako je bilo, to i ti i ja znamo. Il' si bos il' si hadžija. Znam i za one dobrotvorne budalaštine koje nikad ne uspevaju ljudima kojima su zapravo potrebne. Jednu takvu su i moji stari vodili. Pa kad su shvatili da je narod sebičan i operisan od ljubavi prema drugom, onda su se i oni operisali pa zapalili negde na selo. Tako sam bar čuo. Uzeli keš od donacija i spičili što dalje od nesreće, a ja ostao da ležim u okrnjenoj bolničkoj sobi sa najcrnjim bubama. Šta bogohulim, jesi li ti normalna? Šta bi ti o Petri rekla da ti jednog dana nije došla u posetu? Ni sutradan, ni dan posle? Dok se tvoje telo moli samo da se poprave prozori u 24A jer napolju duva vetar, piči zima i hladno je. Ostario sam u toj sobi za 10 godina, a proveo sam manje od pola jedne. Imam samo tebe. Znaš li to? Ti si moj tihi ritam. Ne dam te nikom. A stare sam sahranio. I tu više nema diskutovanja. Imam tebe i ovog pandurskog golfa kojeg nisu uspeli da prodaju. Molim te, pokušaj da ih ne spominješ.

(Nina pali radio)

Dobro veče dragi slušaoci. U redakciju je pre 8 meseci stiglo pismo, adresirano na našu kuću, a posvećeno izvesnom „Dragom sinu Dušanu“. Na poleđini piše: „Otvorite ga i pročitajte na Vašoj radio-emisiji 7.8. u 16h, na Dušanovo rođenje, te Vas molim da potom pustite bilo koju pesmu od Ljilje Batler. Tada Dule i ja uživamo“.

Pismo glasi:

„Dragi sine Dušane,

Majka te nije ni zaboravila ni ostavila. Srce me stezalo dok sam odlazila iz bolničkog dvorišta, ali sam morala. Vidiš sine, tvoj otac i ja nismo uspeli da skupimo pare i pošaljemo te u inostranstvo te kupimo to novo srce. A ova lista u Srbiji... Mnogo je bolesnih moj sine... Pa je, na koncu, bilo kao i logično. Toliko bolesne dece, a ti imaš 30... Ja im kažem, pa i Dušan je nečije dete. A oni me tugaljivo gledaju pa sve okreću glave. Rade je shvatio da smo mali u tom moru bogatuna i da nismo tako bitni. Bili smo ljuti, zvali smo po vas dan i noć sve i svakog. Prodali smo stan i one dve njive, ali ništa nije bilo dosta. Bio si dvestoti ispod liste, moj sine. Mi ne znamo za novac koji bi ta mesta mogao da kupi... A kad smo shvatili kakvi se sve ljudi i dečica bore za mesto na listi čekanja, nekako nam se i smučilo. Dušane, Rade ti je dao srce. Tvoj otac Rade. A moje je prepuklo od tuge. Nemoj mi zameriti.

Tvoja mama.“

(počinje pesma)

Dušan vadi pištolj iz ladice dok Nina plače i moli ga da pusti obarač. Jači je i ne uspeva joj da mu istrgne pištolj iz ruke. Crvene se prozori golfa. Radetova se haljina belela.

Jelena Jelisavčić: ČOVEK UKLJUČI RADIO DOK VOZI...

Čovek je otišao do trafike da uplati loto, budući da je bilo svega pet minuta još dozvoljeno uplatiti. Zatim se odvezao do drugara na piće i večeru. Pričali su i prisećali se starih dana, uživao je, ni ne sluteći šta se dešava van kuće njegovog prijatelja. Kada je već bilo poprilično kasno, i kada je shvatio da je možda malo preterao sa alkoholom, rešio je da je vreme da krene ka svom stanu. Kada je došao do auta, shvatio je da je auto obijen. Fali par stvari, između ostalog ukradena je jakna u kojoj je bio loz. Iznerviran zbog jakne, seda u auto, krece kući i pali radio gde čuje da je izvučen listic sa njegovim brojevima vredan 7,000,000 €. Izlazi iz auta i ubija se.

Jovana Nikić: KO JE KRIV? ("Čovek uključi radio dok vozi...")

„Stvarno, pa pogledaj ovaj haos!“

„Jebote, osoba se urnisala do neprepoznavanja!“

„Ali, ova bela sedišta... Čista koža. Šteta je velika.“

„Ma, da, ja mislim da ovaj auto može samo na novo tapaciranje ili u kantu.“

„Šteta čovečee..“

„Kako bih ga vozio...“

„Al, ne kontam poentu narodne nošnje, druže, ovo je neki psihopata bio.“

„A da odradimo uviđaj kako treba?“

„Ma jok, nije bitno, pogledaćemo samo podatke u l. k., kontam da će već neko da prijavi nestalu.“

Pogledala sam se u retrovizor. Moja šminka je bila vrhunska, nova paleta jesenjih nijansi odlično se uklopila u današnji imidž. Veštačke trepavice, hit. Oči mi izgledaju veće nego inače i mnogo upotpunjenije. Ajlajner, nikada savršeniji. Profesionalka. Još samo malo sjaja za usne i krećemo. Odlično. Savršeno. Ova nošnja iz Etnološkog muzeja mi je došla pod ruku. Danas ćeš sijati Jadranka! Haha, odlični su ti klipovi, a ja nisam Jadranka. Mada, mogu biti. Ne znam. Možda Milica, Danica, Lelica...

„Krivo je more. Kri vo je moo ree. Kri vo.“

Začuo se pucanj, blizu Brankovog mosta. Očevici su nedugo nakon toga pozvali policiju.

„Dobro jutro Beograde! Danas vas očekuje toplo i sunčano vreme. Ponesite svoje šeširiće i obucite crvene suknje. Srpski transvestiti danas očekuju nove ponude za prilagođavanje narodnih nošnji njihovim potrebama. LGBT+ pride se bliži! Beograd se šareni ovog sunčanog jutra! Pomolite se za neko bolje sutra!“

https://www.youtube.com/watch?v=_gBuDGn-wYo

9. LATERALNE ZAGONETKE

U ovom zadatku bavićemo se jednim od prvih zadataka pri pisanju: oblikovanju zanimljive premise, odnosno koncepta priče.

Osnovu će nam predstavljati tzv. „lateralne zagonetke“: opisi neobičnih situacija koji se moraju razrešiti osmišljavanjem što maštovitije priče koja im prethodi. Termin „lateralno“ u ovom smislu namerno upućuje na vrstu „bočnog“, dovitljivog razmišljanja kojem morate pristupiti kako biste zagonetke uspešno razrešili. Same zagonetke, kao što ćete videti u primerima ispod, opisuju misteriozne, na prvi pogled nelogične događaje, pa tako zahtevaju krajnje kreativna rešenja.

Jedan primer lateralne zagonetke tako bi glasio:Ž

Čovek ulazi u restoran i naruči šniclu od albatrosa. Pojede jedan zalogaj, izađe iz restorana i ubije se.

Objašnjenje ovog događaja moglo bi da zvuči ovako:

Čovek, njegova supruga i njegov prijatelj nasukaju na pusto ostrvo. Žena umire od gladi. Nedugo potom, prijatelj ulovi nekoliko albatrosa čije meso jedu sve dok ih ne spasi brod u prolazu. Međutim, kada je čovek, posle nekog vremena, naručio albatrosa u restoranu, shvatio je da meso ima potpuno drugačiji ukus u odnosu na ono što je jeo na pustom ostrvu. Shvata da je ono što je prijatelj rekao da je meso albatrosa zapravo bila njegova žena. Zbog toga odlučuje da se ubije.

Kao što vidite, razrešenje lateralne zagonetke trebalo bi da na što izazovniji način osmisli događaje (i likove) koji leže u pozadini apsurdne početne situacije. U ovom zadatku, pred vama će biti izbor od tri zagonetke:

Čovek uključi radio dok vozi. Sluša ga nekoliko sekundi i ubije se.

Čovek uđe u restoran zatraži čašu vode. Konobar uperi pištolj u njega. Čovek kaže „Hvala“ i izađe.

Čovek primi paket. Unutra je ljudska ruka. Čovek je ispita, pažljivo zapakuje i pošalje drugom čoveku. Drugi čovek takođe pažljivo ispita ruku, a onda je odnese u šumu i tamo je zakopa.

Na vama je da smislite priče koje bi mogle da prethode ovim događajima.

Posebne napomene:
1. Birate samo jednu zagonetku. Nije moguće kombinovati zagonetke.
2. Na početku vaše priče navedite koju ste zagonetku koristili. Navod ne mora biti deo vaše priče, ali je potreban kako bi čitaoci znali šta ste koristili kao predložak.
3. Iako se u zagonetkama spominje isključivo „čovek“, lik može biti i „žena“, itd.

***

Rok za predaju radova je petak, 22. mart.

Srećno pisanje!

Jelena Marković: HOROR PRIČA 1

Kako najbolje iskoristiti kratku pauzu od pola sata izmedju predavanja ? Ja sam uvek za kratku dremku u mračnom i donekle pustom delu fakuleta. Tog dana, napolju je padala kiša i to je bio samo još jedan razlog zbog kojeg je kratka dremka u tom trenutku bila odlična ideja. Ostavljam ne tako tešku, polu praznu torbu na pod, sedam na hladnu betonsku klupu i još jednom proveravam da li sam zaista sama prelazeći pogledom po hodnku. Pa, donekle. Mala grupa studenata stajala je nedaleko od mene, čekajući ispred kabineta 301, ali to me nije sprečilo u mojoj nameri da sklopim oči na samo par minuta, štaviše delovalo mi je kao da me nisu primetili. Navijam alarm na telefonu, zataram oči i tonem u san. Iz sna me je trgao čudan, nepoznat i vrlo zastrašujuć zvuk nalik na krik. Trljam oči koje pokušavaju da se priviknu na mrak. Gledam oko sebe i jedino što vidim je sijalica koja treperi na drugom kraju hodnika. Zbunjena, prelazim rukom preko hladne betonske klupe tražeći mobilni telefon. Bezuspešno. Iznudjenu tišinu prekinuo je zvuk potpetica koji je odzvanjao hodnikom. Okrenula sam se u pravcu iz kojeg je dolazio zvuk i ugledala osobu koja je koračala ka meni , kretala se vrlo čudno, sporo, tromo. Oči su mi se već polako privikle na prigušenu svetlost, skoro pa potpuni mrak stoga sam uspela da razaznam disproporcionalnu fizionomiju osobe koja se šepajući kretala u mom pravcu, držeći predmet u ruci koji nisam mogla najjasnije da vidim . Pružam ruku ka torbi koju sam ostavila kraj nogu, ali ni nje nema. Utajem i uspaničeno silazim niz stepenice koje su vodile ka toaletu koji se nalazio na spratu ispod. Osećam se tromo, kao da me noge ne slušaju. Kada sam zakoračila na poslednji stepenik podigla sam glavu i telo mi se skamenilo. Na samo par koraka od mene, na samom ulazu u toalet stajala je niska , pogrbljena spremačica, sede kose,hladnog pogleda i čudnog, jezivog osmeha od kojeg mi se krv zaledila. U desnoj ruci je držala veliki nož,nalik na one mesarske, dok je levom rukom u kojoj je držala iscepani komad materijala grubim pokretima i potpuno nepažljivo pokušavala da obriše krv . Kraj njenih nogu slivala se nesvakidašnje velika količina krvi. Bila sam svesna da će joj i najmanji pokret, najmanji zvuk, šum privući paznju , stoga sam morala da se krećem najlaganijim mogućim koracima. Stavila sam ruke preko usana kako bih prigušila zvuk ubrzanog disanja , zatvorila oči, izbrojala do 3 i uputila se ka najbližem kabinetu. Ono što sam ugledala kada sam zašla iza ugla , u deo fakulteta u kojem se nalazio odsek za germanistiku nisam očekivala ni u najludjim snovima. Nekoliko spremačica koje su radile na fakultetu i koje sam u par navrata i sretala po hodnicima kada bih ostajala do kasno , stajale su iznad beživotnih iskasapljenih tela one iste grupe studenata koje sam ugledala pre nego što sam utonula u san. Njihov smeh je nešto najsablasnije što sam ikada čula. Pogledala sam u desno, eksplicitna slika krvlju isprskanih zidova , jak miris krvi, i iskasapljena tela nedužnih i slabašnih studenata. Uštinula sam se, to je jedino što sam mogla da uradim kako bih se uverila da i dalje sanjam , ali moj najgori košmar se tog dana pretvortio u stvarnost. Jedna od njih okrenula se ka meni ,nakrivivši glavu u desno, širom razgolačenih očiju jezivo se nasmešuči reče : „ Tebe smo tražile“. Podigla je nož, i brzim korakom krenula ka meni. Vrisnula sam. Telo mi je dobilo neku nadljudsku snagu i počela sam da trčim. Brzo, onako kako nikada nisam ni pomislila da umem. Silazim na prizemlje i vidim portira kako bezbrižno, nepomično sedi, ni ne sluteći da se na spratu iznad dogadja nešto što nije ravno ni scenariju najbolje izrežiranih horor filmova. Vrištim iz sveg glasa želeći da ga upozorim ali on ne reaguje. Približavam se vratima i shvatam da je razlog izostanka njegove reakcije upravo ono čega sam se plašila. I on je bio njihova žrtva. Guram teška vrata za izlaz iz fakulteta a iza sebe čujem onaj poznati zvuk potpetica, dok mi u glavi odzvanja jezivi smeh. Bežala sam , nisam znala tačno kuda, znala sam samo od koga...

Vanja Kovačević: SACRIFICIUM

Sunce je probijalo jutarnje zrake kroz veliki prozor, umorni kapci polako su počeli da se otvaraju, bol je prožimao celo telo, mutna slika pokazala je poznato lice. “Majda, hvala Bogu, budna si.” Čula je poznati glas. Gledala je uznemirenim pogledom svoju najbolju prijateljicu Rajnu, u nadi da će pronaći neke odgovore. Nije mogla da govori. “Sve je dobro, Majdice, bićeš dobro. Ovde si već tri dana, svi smo se zabrinuli.” Na rukama je ugledala krvave zavoje. “Naudili su ti Majda, nije to smelo da se desi, nešto se čudno dešava na koledžu. Četiri devojke su nestale pre par dana, proglašen je raspust koledža, dok se situacija ne umiri. Misim da je tako i boje. Kad bi samo mogla da mi kažeš šta ti se dogodilo.” Majdin pogld postao je dodatno uznemiren, kao da se u njemu mogla naslutiti proživljena strahota.

***

Pre tačno tri dana, Majda je ostala do kasno u sali za plivanje FF koledža. Sve je bilo uobičajeno mirno, voda prijatno hladna, a od spolja su se čuli glasni razgovori studenata koji su se vraćali sa večernje nastave. Rešila je da pliva još malo kako bi izbrisala košmarne misli koje su je noćima proganjle zbog proteklih događaja. Kretala se dužinskom linijom i kao da je kraičkom oka mogla da vidi nekog pored bazena. Stigla je do kraja, izronila i sklonila naočare, ali nije bilo nikog. Zvuci sata su je trgli. Već je ponoć, pomislila je, vreme baš ume da proleti kada se čovek opušta. Rešila je da otpliva još jedan krug, a potom da se vrati u spavaonu. Motor koji je čistio bazen prestao je da radi. Kada je stigla do kraja izronila je i iznenađeno, prestrašeno počela da vrišti. Voda je bila gusta i crvena. Najednom neko joj je držao glavu i ona se našla pod vodom. Pokušala je instinktivno da se odbrani, a potom je osetila jaku bol u ramenu. Uspela je da dođe do daha, ali bila je istog časa ponovo pod vodom. Neko je zario nož u njeno rame. Pokušala je da se izbori za dah, ali nikako to nije mogla. Njena svest gubila se u gustoj krvavoj vodi.

***

Crne tkanine vule su se po podu. Bose blatnjave noge umazane krvlju koračale su u krug. Zvuci ili bolje reći krici izlazili su iz usta okupljenih. Četiri devojke, digih vlasi ležale su nepomično na žrtvenom stolu. Bile su potpuno nage i bez svesti. Ožičjci od konopca mogli su se uočiti na njihovim nogama. Ritual žitvovanja je otpočeo. Majda je to sve posmatrala viseći na nekom drvenom krstu okačena kao simbol raspeća. Po mermernim pločicama poda, uspela je da prepozna da se žrtveni ritual odvija u podrumu FF koledža. Podrum je bio velik i taman, zidovi su isijavali crvenom bojom. Na njima bile su okačene sveće postavljene u krug. U centru svakog kruga stojala je po jedna lobanja. Najednom ljudi u crnom počeli su da skidaju svoje kapuljače, mogla je jasno da vidi da su to pojedini profesori sa FF koledža, a prepoznala je i članove državne vlasti, kao i glavnog inspektora koji je vodio slučajeve nestanka pojedinih studenata. Majdina usta bila su ušivena koncem, ali njene oči mogle su da gledaju gnusan masakr. Žrtvovanje je otpočelo kada je se pojavio čovek u crvenom odelu. U ruci je držao srebrni nož. Maska na licu nije odavala njegov lik, ali cipele, te uglancane zelene cipele, nosi samo jedan čovek. Dekan, pomislila je Majda u sebi. Neki ljudi stajali su sa strane, ali nisu učestvovali u procesu, već su učili veštine prizivanja zla.

“Populus meus, hic conveniremus quia sacrificium in nomine infernum. Žrtva se mora prineti gospodaru podzemlja u ime večne tame i njegove slave.” Svi su počeli da ponavljaju ove reči: “Et in tenebris ambulamus ut non inveniet vitam aeternam. Domine in inferno, miserere nobis sacrificari”, tačno devet puta. Potom su rasporili devojkama utrobe i izvadili živa srca koja su još uvek kucala. Ona su bačena u vatru uz reči: “Neka oganj otvori naše pute”. Sve sveće su se pogasile, mogla je samo da se čuje vriska iz ponora pakla. “Braćo u ume gospodara tame, pijte krv i zadobijte večnost”. Noževima rasečene su ruke devojaka i okupljeni su nasrnuli na njih pijući krv iz vena bezgrešnih. Majdino telo treslo se od straha, mogla je samo da oseti miris krvi i zla. Čula je “Šta ćemo sa njom gospodaru?” “Nihili. Quisque legenda esse nuntiatum.”

***

Majda je nepomično ležala na bolničkom krevetu, iskidanog tela, bez jezika, prstiju i bilo kakve mogućnosti da se pomeri, ali i dalje svesnog uma. Pored nje sedela je njena najbolja prijateljica. Rajna je uzela špric napunjen morfijumom i ubrizgala u cevčicu koja je povezivala Majdinu ruku i infuziju. “Svi mi moramo da umremo nekada Majdice, ali ja znam da mene čeka carstvo na zemlji posle smrti. Možda si trebala da me poslušaš onaj dan kada sam ti rekla da odeš odavde, ali nisi. Sama si izabrala svoj put. Previše toga je viđeno kroz tvoje oči. Nemoj da se plašiš.” Iz Majdinih očiju krenule su suze da se slivaju po obrazima, bilo joj je jasno da je Rajna bila u publici za vreme žrtvovanja, kao njihov učenik. “ŠŠŠŠŠŠ, biće sve u redu Majda. Smrt je jedna prelepa stvar, smrt znači ponovno rađanje, a kada se to desi, budi sigurna da ću te pronaći, samo taj put će biti drugačije.” Majdine oči počele su da gube jasnu sliku, morfijum je počeo da deluje. “Sledeći put ti ćeš poći sa nama, u naše carstvo, neće biti više petnje. Služićemo našem gospodaru podzemlja, videćeš biće prelepo.” Izmrcvareno mrtvo telo ležalo je u belini, obasjano sjajem osunčanog jutra umorni kapci bili su sklopljeni. “A sada spavaj Majdice, spavaj do sledećeg puta, spavaj da bi ponovo ustala. Neke legende ipak treba da budu sačuvane.”

Светозар Марчета: ПОНОВО ОПУШАК

Поново опушак, помислих док очима шарам околину камене и непокретне канте за смеће. Овде сам дошао на препоруку мог доброг пријатеља Жулета, који живи и ради у грму до мог код Његошевог споменика, а за сада не видим те сендвиче и дебеле, брашњаве, масне коре пице које је помињао. Ваљда ме Жуле не би зајебао... Одрасли смо заједно на јужном Телепу и у више наврата заједно лежали на сателитској кафилерији, тако да у њега имам пуно поверење. Контам да је још рано па ћу сачекати, ни менза није отворила да бих жицкао испред.

Ми о вуку, а ево га један кратко ошишани крупнији студент са заставом Републике Српске на црвеном дуксу - сигурно би имао штошта да ми баци у кљун, ови преко Дрине су увек били сажаљивији. Прилазим му и наљубазнијим погледом замолих за парче било чега што има у џепу, а уместо одговора заказах сусрет се са његовом мартинком, још крвавом од туче на последњем дербију. Guten morgen, рече портиру и уђе у зграду. Проклета студентска нервоза због раног устајања, овај као да је синоћ и пио јер му мартинка има шмек гироса из Лазе Телечког, тамо ми живи брат. Тачно бих сад запалио тамо да ме не мрзи, бога ми егзотика чиста. Е животе бедни... Кад се сетим само детињства – Жуле, Роки и ја јуримо кола код „Најлон“ пијаце у част згаженог брата по читав дан, а наш школски Тифани у гарсоњери на Лиманима једе грануле и мазе га, стока буржујска. ЈЕБОТЕ АУТОМОБИЛ, пренух се ка надолазећeм возилу! Потрчах за набуџеним црним опелом и виках за њим што сам јаче могао. Задихано и фанатично бацио сам се у потеру и малтене у транс. Трчао сам и трчао све док аутомобил коначно није застао на паркингу иза ПМФ-а и ту паркирао. Притајих се и сачеках да лакиране ципелице студента продекана замакну за ћошак, а онда му запишах две фелнице. Симпатичан момак, а овај ауто прогања ме у мојим најлуђим сновима.

Вратих се испред факса потпуно исцрпљен и малаксао, али срећан. Осим оне мартинке, дан је лепо почео. Био сам гладан, али сада сам пун жеље и наде да ће ми браћа филозофи бацити неку корицу сендвича, био би и ред.

Епилог:

Чабар... Стајао сам све до чистачица у 8 после подне и ништа. Мислим није баш ништа – пола кифле од групе комуниста из Маркс21, ногу у дупе од професора са психологије, пикавац у око од хомосексуалца са журналистике, пола чаше воде од Стоје из кантине и савет професора Ботића да је трбухоугодство највећи грех. Тада сам знао да оваквим животом више не желим нити могу да живим и да је време за промену. Рекао сам себи – Радоване брате докле мислиш да просиш и да будеш на маргини друштва? Хоћеш чекати да неки ауто не закочи кад излетиш испред, па да те провлаче по читуљама и фејсбук статусима? Дефинитивно не. Уосталом, што сам ја лошији од других?

Сутрадан, окренуо сам нови лист и нисам више никад дозволио да ме неко понижава. Коначно сам преузео конце живота и сада их снажно држим у својим рукама. Тежак живот је иза мене и само напорним радом сам постигао много и дошао да неког нивоа који настојим да одржим. Сматрам да ми млади интелектуалци морамо да се ангажујемо, и ево управо сад размишљам где ћемо да направимо следећу журку и коју цену да одредим за ове, заиста корисне, студентске картице што продајемо бруцошима. Сада бих Вам се извинио, почиње ми састанак Савеза Студената ФФ-а, чији сам поносни члан.

Slađana Ristić: PRVOAPRILSKI BAL

Pričali su mi da prvog aprila ništa nije kao inače...

Izlazim iz menze, kolijevke zdrave ishrane i krećem na predavanje. Iako je skoro ponoć vidim veliku plavu ploču na keju Ne bacaj smeće u Drinu! Otkud Drina? Do juče je to bio Dunav, ali dobro, šta me još može iznenaditi. Razmišljam kako je glupo što imamo predavanje ovako kasno, uopšte mi nije jasno kako sam se natjerala da dođem. Bacim pogled pored kontejnera i vidim pikavce kako igraju kolo, ne mogu tačno da razaznam o kom kolu se radi, pa nastavljam dalje, nisam neki igrač. Ulazim na fakultet, dočekuje me portir u zelenom kombinezonu. U ruci drži pogaču i so, zbunjeno kidam parče pogače umačem u so. Sve to je imalo neki čudan ukus, kao živo pileće meso. Iza njega drugi portir u žutom mantilu drži čašicu rakije. Odbijam je uz izgovor da sam na nekim tabletama, a u sebi razmišljam gdje ćeš mi rakiju u ispitnom roku, i bez nje nisam sva svoja. Bacam pogled na sto i vidim dijelove ljudskog tijela, srce je još pulsiralo, a treći portir je sočno kidao meso sa stomaka nekog nesrećnika. Ovakvo gostoprimstvo još nisam vidjela. Tek tad shvatam da ono vjerovatno nije pogača, niti je ono u čaši rakija... Izbezumljena penjem se na prvi sprat. Iz džepa vadim telefon da vidim broj učionice, ali vidim da je to neki dječji telefon, na ekranu piše nešto na japanskom jeziku. Nigdje mog rasporeda. Sjećam se da je prošle sedmice predavanje bilo na prvom spratu, ali u kojoj učionici, pojma nemam! Idem od vrata do vrata, pa šta bude. Pogledam kroz ključaonicu prve učionice i vidim nekog profesora, čini mi se da je profesor Botić. Priča o nekoj staklenoj lopti koju su djeca iz komšiluka probušila, pa je on jutros išao u Promenadu da im kupi novu, da ih obraduje. Probušena staklena lopta? Dooobro... Vjerovatno pokušava da zainteresuje prisutne na početku predavanja. Tako je i bilo, pričekam još malo, a on nastavi : U osamnaestom pevanju Ilijade... To je to, Botić je, nema greške!

U učionici dva, profesorka Babić priča o perfektu u srpskom jeziku. Ispred nje, na stolu, dvije gramatike od leda, pažljivo ih lista. Iza nje, novi asistent na tacni drži tri friško odrubljene ljudske glave. Jeza me prođe. Mada, mene jeza prolazi od samog tog predmeta, ove glave su samo pojačale utisak.

U trećoj učionici profesorka, meni nepoznata, stoji u lavoru od platna, u ruci drži nož i njime maše iznad glava nesrećnih studenata, vidim samo kako glave ispred nje padaju, ko nije gledao Boj na Kosovu, evo mu prilike.

Idem ka poslednjoj učionici i vidim čistačicu Milesu kako tegli dvije crne ogromne kese. Prolazi pored mene kao pored kakve aveti. Iskolačila buljave oči, a rukom zaklanja krvavi nož pod košuljom. I ove godine je ubila nekog ko je izjavio onu čuvenu rečenicu – samo troši sapun i toalet papir, sve je to plaćeno ovjerom semestra. Studentska posla. Vidim samo da iz kese curi krv i ostavlja ljigav trag.

Kucam na vrata i ulazim u poslednju učionicu na spratu, profesor nosi masku đavola na licu, ili to ipak nije maska. Kad sam ušla brzo je zatvorio ladicu, čulo se samo jedno kratko – jao! On ustade, plašt se zaviori, a iz usta pade kap krvi na bijeli papir. Sasiječe me pogledom. Učionica je prazna, ali on ljutito govori kako je sala prepuna i da za mene nema mjesta. Razvuče oguljenu ljudsku kožu na sto i upisa mi krvlju neopravdan čas. Žao mi je, previše izostanaka, ponovo ćete slušati ovaj kurs od 30. 2. 2096. Pognute glave krenuh ka vratima, ali mi se oštrica noža zabi u vrat. Poslednje čega se sjećam bio je zvuk zaključavanja ladice.

Đorđe Grmuša: VRATA SA BROJEM 15

Prazni hodnici fakulteta odzvanjali su od nesigurnih koraka čiji se zvuk pojačavao sve više. Slabo osvetljen sprat više je podsećao na nekakav sanatorijum nego na bilo šta drugo. Mesečevi zraci su igrali svoju igru na tankim ivicama visokih prozora. Noć je budila čudnovata osećanja. Osećanja strašna, tako bliska čovekovom umu do kojih se ni jedno biće ne usuđuje doći. O nekim stvarima se ne priča.

Koraci su se ubrzavali i sve više približavali vratima sa brojem 15. Umorna figura sredovečnog muškarca stajala je gotovo nepomično pred ogledalom oronulog toaleta. Upijeno lice, izmoreno od raznoraznih briga posmatralo je svoju refleksiju. Beše to lice koje više nije moglo sebe da prepozna.

Neonsko svetlo poče trepereti. U početku sve brže i brže da bi se polako pretvaralo u sve veći mrak i što manji sjaj. Unezvereno lice je i dalje posmatralo sebe. Previše slomljen da bi bilo šta rekao, muškarac je stajao dok mu slike nisu počele navirati na oči. Bile su to strašne slike. Nepovezane scene krvavog dela. Užasavajući momenti što lede krv u žilama. Slike smrti koju je doživeo tako davno, a tako neizbrisivo. Fragmenti sećanja koja su ga morila danima i noćima. Koja mu nisu dozvoljavala ni da oseti čar svog učiteljskog posla. Gorak ukus prošlosti stajao je u ustima kojeg se nije mogao otarasiti. Sećanja počeše navirati još jače. Slike počešeše da se sklapaju u celinu, celinu koja je bila ravna ludilu. Prokleta realnost koja nije mogla biti potisnuta u svojim sećanjima. Nesreća, čeljad, automibl, udarac, krv. Horor!

Svetlo prestade davati znake života te se najedanput upali. Čovekovo lice beše užasnuto. Odvrnuo je slavinu iz koje je potekla krvava voda. Začu se zvuk dečjeg plača i udarca kola. Krv je šikljala niz lavabo. Ruke mu postaše krvave kao i lice. Zvuk ga je proganjao kao zla kob. Nije mogao da se pomiri sa tim što je neko nastradao zbog njegove krivice. Pogled mu postade leden a oči crne. Plač je postajao nepodnošljiv.

Na kolenima je zapomagao u suzama. Molio je Boga da sve prestane. Krv je prodirala još više! Krv nevinih koji poginuše od njegove ruke. Udarao se rukama po glavi ne bi li zaustavio bol, strašnu bol! Plač je postajao nesnošljiv. Zavrištao je iz petnih žila i udario iz sve snage glavom od ivicu lavaboa. Plač je stao. Svetlo je proradilo. Bio je mrtav!

Na ogledalu se ocrta lik dečaka i devojčice ne mlađih od 10 godina. Pogled im beše usmeren na telo muškarca koji je ležao u lokvi krvi. Deca su nepomično posmatrala telo svog oca koji ih je odveo u smrt vozeći ih kolima pod dejstvom alkohola. U tom trenu začu se škripa guma, kočenje i ogledalo se rasparča u najsitnije delove. Vrata sa brojem 15 se zatvoriše i tama zavlada.

Olivera Ćurčić: KAZNA ZA ZABORAVNE

Usred predavanja koleginici zvoni telefon. Sve jače i jače, okrećemo se, upućujemo joj pogled ne bi li ga ugasila, a ona, zbunjena, ne zna ni šta prvo da pritisne. Profesor ko profesor, odmah drži lekciju o moralu, osnovnoj kulturi, nepoštovanju, iskolačio oči i sve nas gleda prekim pogledom. Mislim da čovek mrzi telefone. Moj stoji ispred mene, na sred klupe. U dva pokreta sam ga sklonila ispod i tu je ostao neko vreme...

Predavanje se završilo, svi smo se razišli a ja tek onda shvatam da mi nema telefona. Dobra stvar je što bar znam gde je. Čami ispod klupe, verovatno se i dalje plaši profesora koji ga mrzi. Učionica je zaključana pa moram kod portira da tražim ključ. Čitava procedura.

Veoma neljubazno mi govori da on nema ništa s tim, kritikuje me što ne vodim računa o stvarima, i šalje me kod čistacice Marte. Usput mi dobacuje da ću zažaliti što nisam vodila računa. U sebi mislim: “Čoveče, pusti i mene i moj telefon. To ti je posao.”

Čistačica Marta se nalazi u nekoj sobici u delu fakulteta u koji, za ove četiri godine nisam kročila. Moja loša orijentacija mi je pomogla da se izgubim čim sam se malo udaljila od poznatog prostora. Po uputstvima nervoznog portira tražim sobu 666 iako znam da fakultet nema više od tri sprata. Već mi ništa nije jasno, jedino što znam je da moram doći do te Marte kako bi mi otključala učionicu da uzmem telefon. Idem stepenicama koje mi liče na protivpožarne, brojevi ne prelaze 320, vrtim se u krug... Gde li može biti 666? Lutam i udaljavam se sve više. Nikog ni da sretnem da pitam gde je Marta, gde je 666.

Istina, u jedan hodnik nisam zašla, bila sam ubedjena da nije tamo. Previše je zavučeno i mračno, izgleda kao neka ostava. Ipak, nakon uzaludne potrage odlučujem da i to pregledam. Ima više vrata, nijedna nisu numerisana. Najzad stižem do poslednjih, kad eto, baš ona su 666. Odlično! Kucam jednom, dvaput, triput. Ništa.

Da li je moguće da nije tu i da ću morati da čekam do sutra da mi neko otvori učionicu? Već je osam uveče, sumnjam da neko ima čas tamo. U trenutku kada sam odustala, vrata se otvaraju. Ulazim i očekujem malu sobu, zamislila sam da je to prostor sličan profesorskom kabinetu, s tim što, sigurno, nema knjiga na policama niti portreta velikih pisaca. Ovde su verovatno kojekakve krpe, dzogeri, metle.

Nisu me sačekali ni portreti, ali ni krpe ni metle. U sobi je potpuni mrak, a ja u gluvoj tišini čujem otkucaje srca koje samo što mi ne iskoči iz grudi. Mislim se u sebi: “Ma, idem ja nazad, sutra ću rešiti ovo, preživeću jednu noć bez telefona.”

Tražim bravu kako bih otvorila vrata, ali brave nema. Sada me već hvata panika i počinjem da vičem na sav glas. Moj dramski nastup prekida nego iz mraka, sasvim mirnim rečima:

“Ajde, šta se dereš više, ne mogu da te slušam. Probila si mi uši. Ti se kao praviš da nikada nisi čula legendu o Marti?!”

Objašnjavam joj da ne znam o čemu govori, da su mi nepoznate bilo kakve legende, da je ne poznajem, da sam došla samo po ključ kako bih otključala učionicu i uzela telefon koji sam zaboravila.

“E, ako ne znaš legendu, sada ću sve da ti pojasnim.” – reče ona sasvim ironično i neljubazno. Upalila je svetlo, sada je vidim izbliza. Najblaže rečeno, to je grozna žena. Kratko ošišana, seda. Prvo što sam primetila je šiljata brada a na njoj nekoliko većih mladeža. Oči sitne, kose, preke. Jedina istina je da je zaista obučena kao čistačica, ali ova veštica zaista ne može da se poredi sa onim finim ženama koje vuku kante s vodom i spremaju učionice.

Legende kaže: Marta je kazna za zaboravne. Ukoliko u učionici ostaviš bilo šta, Marta će to zapleniti i odneti u sobu 666. Bilo da je to telefon, kapa, rukavice, jakna, novac, knjiga, sveska… Marti sve treba. U sred razgovora, odvela me je do kraja sobe i otvorila veliki plakar. U njemu nema šta nije bilo, od sitnica poput olovaka i gumica, do garderobe, telefona. Na dnu su se nalazila čak četiri lap topa. Pa ovo je prava pljačka!

Dok sam se ja čudila plakaru i tražila telefon koji je bilo vrlo teško naći, s obzirom na to da Marta ima čitavu kolekciju (od Nokie na tipke pa do najnovijeg Ajfona) ona me je u par britkih poteza izbacila iz 666. Sada, posle toliko vremena imam osećaj da je neka viša sila vladala u tom trenutku i da ja nisam mogla ni da joj se suprotstavim. Jednostavno, našla sam se pred 666. Lupam, vičem, molim je, ali ništa.

Da sam ranije čula za ovu legendu više bih vodila računa. Sa Martom zaista ne treba imati posla, osetila sam to na sopstvenoj koži.

Stanislava Ilić: UKLETI PODRUM

Danas je svima poznata kopirnica Filozofskog fakulteta, ali ona nije bila uvijek to što je sada. Nekada davno, na tom mjestu, postojao je jedan mali otvor na podu, prolaz u podrum Filozofskog fakulteta. Niko osim portira nije imao pristup tom dijelu, ali ni on sam nije zalazio tamo. Govorilo se često da su se tu nalazile magične knjige, razna čudovišta, utvare, ali niko nije znao pravu istinu.

Međutim, desio se jednom misteriozan nestanak mladog studenta na fakultetu. Naime, on je sa grupom prijatelja krenuo kući nakon predavanja i baš kod tog dijela se nekako izgubio iz vida. Prijatelji su ga čekali, zvali i dali se u potragu za njim, ali mu nije bilo ni traga ni glasa. Čitav slučaj je prijavljen policiji i svi su ga bezuspješno tražili. Pretresli su čitav fakultet, dok se neko nije sjetio podruma. Ali, kada su ušli, sačekao ih je jeziv prizor. Onaj za kim su tragali je ležao zavezanih ruku i nogu, a usta su mu bila zašivena i obmazana krvlju. Uzalud su kasnije pokušavali da ga natjeraju da im napiše šta mu se dogodilo. Kada bi samo pomenuli podrum, student bi odmah dobijao napad panike i histerično bi počeo da plače. Na kraju je završio u ludnici i niko nije saznao šta mu se desilo.

Nakon ovog nemilog događaja fakultetom je počela da kruži priča o ukletom podrumu. Profesori i upravnici fakulteta su se stoga dogovorili da zauvijek zatvore prolaz i zapečate podrum. Umjesto njega, na tom mjestu se sada nalazi kopirnica.

Татјана Тривунић: ДУХОВИ ПРОШЛОСТИ

Бетон, камен и суморна комбинација сиве и слабе црвене боје које сачињавају и спољашност и унутршњост Филозофског у Новом Саду увек су се чиниле мистично, као да унутар њега има много тајни и нечега што садашњи студенти не смеју знати.

Четврта година, филозофија, скоро па је био већ на крају. Волео је да долази, слуша предавања и учествује у разним дискусијама са колегама и професорима.

Ипак, најинтригантније предавање за њега било јефилозофија религије о којој је веома често размишљао. Професор је често помињао колегу, који већ дуго није међу живима, као некога ко је најбоље могао дочарати овај предмет.

Факултетом је одавно кружила легенда о четвртом спрату знаном као огромна библиотека. Ипак, чудно је било како од студената и професора нико никада није посетио то место. Кружиле су приче о ноћном чудном светлу које се назире од горе и као да се окупљају духови прошлости факултета.

Једне вечери, након касног предавања, професор га је послао по стручну литературу на четврти спрат. Није био најсрећнији овом идејом, али није имао избора. Узео је списак књига које треба да спусти и запутио се горе. Када је отворио врата, заслепила га је прејака светлост која је допирала са свих страна, а када је прошла и када је отворио очи прозор га је следио. Угледао је старог „мртвог“ професора који чита књиге са његовог списка. Није могао да верује да великом библиотеком на четвртом спрату заиста ходају духови који су раније док су били живи боравили на овом факултету. Избезумљен је сјурио доле где су га у семинару сачекале те исте књиге, спуштене лифтом.

Dunja Brusin: URBANA LEGENDA

Draga bako,
Samo sam htela da pobegnem od svega. Bila sam umorna od porodičnog posla. Želela sam da upišem fakultet, da upoznam neke nove ljude, da živim normalan život.

Otišla sam u Novi Sad i upisala Filozofski fakultet. Do pre godinu dana živela sam kao obični ljudi. Imala sam prijatelje i kolege, a onda je sve krenulo po starom. Dok je profesor predavao o srednjovekovnoj književnosti jak miris sumpora širio se po seminarskoj biblioteci. Odjednom sam osetila odgovornost za svako živo biće na fakultetu.

Premda sam obećala sebi da sam zauvek završila sa lovom, sačekala sam da padne mrak i provalila u zgradu fakulteta. Isključila sam kamere i posula solju svaki mogući kutak. Nacrtala sam pentagram na plafonu kako gad ne bi mogao da pobegne. Ljudi na fakultetu i dalje raspravljaju koja se sekta okupila tu noć i nacrtala veliki pentagram u seminarskoj biblioteci. Sa lakoćom sam ubila demona, na isti način kao što si me učila kod kuće. Tada sam se nadala da je gotovo, ali nasuprot gradu koji je miran, zgrada Filozofskog fakulteta je zasigurno ukleta.

Nakon prokletog demona pojavio se vampir. Napadao je isključivo plavokose studentkinje koje su do kasno učile u čitaonici. Umesto da spremam ispite, morala sam da istražujem sve nasilne smrti koje su se desile u blizini fakulteta od vremena njegovog nastanka. Pronašla sam u nekim starim novinama da je 1956. godine u šumi preko puta Filozofskog fakulteta brutalno ubijen student druge godine žurnalistike. Obilazila sam sva groblja kako bih sprečila krvopiju u svojim zločinima. Sedam dana sam svaku noć provodila šetajući po grobljima, skrivajući u kaputu kolac. Tražila sam stari grob koji danas niko ne održava. Uspela sam da ga pronađem i upokojim nitkova.

Uprkos tome što si rekla da ti se u životu više ne javim ako odem, sada nemam drugog izbora. Potrebna mi je tvoja pomoć. Vampire, duhove i ostala bića koja smo ubijali kod kuće mogu da savladam sama, ali sada ne znam šta je u pitanju. Mogu samo da pretpostavim. Ako je onaj na koga mislim u velikom sam problemu. Poigrava se, menja oblik i stvara pometnju na fakultetu.
Odgovori mi na pismo ili me pozovi, molim te. Ne znam kako da savladam starog boga. Sećam se da si mi pričala da je pradeda ubio Lokija, ali se izgleda vratio ponovo.

Volim te,
Tvoja unuka Džo

Милош Петровић: ДОБРО ДОШЛИ У КЛУБ ХИВ ПОЗИТИВНИХ

Тихо вече, испод дивљег кестена падале су љетне кише. Замисли стварно кренем са таквим смећем, можда други пут, сад не могу јер причам о покојном бруцошу кога све жуља а и мали му је његов гроб. До њега, склупчан као ембрион, дошао је са мјеста које га је требало увести у даљи живот, гле чуда. Најважнији испит није успио положити па је ушао у проблем као храна у мензу. Све је почело једног дана када је каснио на предавање па је хол био скоро па празан. На степеништу је био један чудак који се играо са кључевима онако како се играју мигрантска одбачена дјеца са играчкама од радиоактивног смећа, погледи им се сретоше и бруцош продужи даље. У њему је видио верзију свог загржљалог сијамског близанца којег је стргао са себе и бацио га под воз. Овај поглед је избрисао из главе онако као камионџије што бришу тетоваже бивших жена уз наду да ће једног дана моћи да бира кога ће сретати. Имао је такве болове у грудима идентично томе да је Артур извадио мач из камена и забио га у његов торзо. Због тога рјешио је да предахне који трен на клупици до кантине. Потребну самоћу му одузима дјевојка из студентског парламента, једна од оних које волите избјећи и на пустом острву. Дошла је као неочекивани шлог на торту његове незавидне ситуације. Отвара уста из којих избијају гвоздене чељусти, протезу за то орално гробље добила је код локалног металурга. Креће немилосрдно са својом демагогијом а јадни бруцош нема куд и мора је саслушати. Прича причу а нема свој глас, нешто попут Стивена Хокинга. Да је једноставно отјера нема петљу, ма колико стезао бучицу. Хвата сваку пету ријеч и склапа слику да она прича о студентској екскурзији. Иако није заинтересован за то путовање, дјевојка наставља и вади из џепа папирић. Наиме, организовали су наградну игру у којој ће бити извлачење а срећни добитник осваја бесплатну екскурзију. Помисли, ако је то цјена његове слободе и да га остави на миру, пристаје. Свакако су те студентске игрице увијек намјештене, а ако га којим чудом и погоди та Халејева комета, без размишљања ће је прослиједити некоме. Пружа му папирић и оловку па нестрпљиво чека да то попуни како би могла тражити нову жртву. Он хтједе направити шалу на рачун оловке јер се скоро распала, па да каже каква оловка такав вам је и парламент, али му ту замисао прекида његова неспретност. То му није први пут, некад му се чинило да му умјесто крви венама плута чај од нане па је изгубљен. Није примјетио да писаљку држи наопако па је логичан слијед догађаја био да се убоде у палац. Јаукну у себи али ипак је написао име и број телефона. Након тога се ушуњао на предавање и скоро сат времена поспано зурио у катедру очекивајући крај и паузу за кафу. Прошло је затим још пар уобичајених седмица које су му протицале у зачараном кругу од дома па до мензе и најзад до факултета. Дошао и је ред на испитни рок. Ноћима није спавао, учио је, дао све од себе али ипак несигурност у сопствено знање га је копкала. Размишљао је о својим родитељима и о њиховој грубој реакцији на евентуални неуспјех, да је од тијеста грађен убили би брашно у њему. Имао је теорију да ако бриљира на првом испиту, остатак студирања протицаће му у сличном тону, а ако буде обратно, боље да се на вријеме испише. Прво па мушко, испит код професора који важи за студентску бабарогу и кога бије глас да обара без милости. Шта сад, поранио је, поновио градиво и запутио се на факултет, нема шта да изгуби. Хрпа колега око њега, вјерује да су у сличним психичким проблемима као и он па му је некако лакше. Ипак сигуран је да је више учио од њих док они су докони. Удахнуо је дубоко, прекрстио се, угасио телефон и ушао у амфитеатар. Асистенти слажу тестове на столове док озлоглашени професор погледом утјерује страх у крхке бруцошке кошчице. Почетна трема га пролази док окреће тест и проматра питања. Положај лактова и његове главе личио је на слику Алистера Кроулија док овај изводи ритуал. Каква срећа, све зна, као да га је он саставио. Узбуђен је јер нема сумње да ће добити високу оцјену. У том тренутку пролама се звук пристигле поруке на телефону. Нема шансе да је његов, сигурно га је угасио. Професор љутито лупи шаком о сто и нареди да се онај ко није угасио телефон смјеста удаљи са испита. Сви се окренуше ка њему и јадни бруцош у невјерици одлучи да провјери да ли је то ипак он. Дрхтавом руком извлачи телефон из џепа и приближи га лицу. Порука је ипак њему стигла. Махинално је отвори и на дисплеју је писало Добро дошли у клуб ХИВ позитивних. У дјелићу секунде који га је раздвајао од столице до пода кроз главу му прође дјевојка из студентског парламента којој је оставио број, као и кобни убод оловком. Пљувао је болест а након тога поздрављао све са здраво људи. Будућност му је експлодирала ужасом и без тротила. Схватио је да су његови сви проблеми за које је мислио да су прави заправо силикони. Болест га је брзо појела и до следећег семестра на предавања није ишао са колегама већ са црвима. Да сада уђе у Јадран, Јадран би постао Мртво море. А ви ако хоћете можда на бесплатну студенстску ексурзију, потражите дјевојку из парламента са зараженом оловком. Придружите се несрећном бруцошу јер иако му је мали гроб изгледа да није само његов.

Tanja Kojić: KABINET 317

Srpski simbolizam i rana moderna

(rok za predaju radova je subota 1. jun 2019. do 23:30h)

22:00 h je a ja još nisam napisala rad. Namučio me je ovaj Sekund večnosti Dragutina Ilića. Dogovaram se da ostatkom kolega da zajedno predamo radove u 23:00 h. Malo nam je bilo čudno što su naznačili da dođemo baš u subotu i to tako kasno. Zar faks uopšte tada radi? Ništa više nas ne može začuditi nakon četiri godine studiranja na ovom čudnovatom fakultetu.

22:50 rad je gotov! Trčeći ulijećem na faks na kome su ulazna vrata bila širom otvorena. Portiri su uživali u ispijanju nekog crvenkastog soka, za koji kasnije saznajem da je svježe cijeđena krv. Odlazim u kopirnicu u kojoj je vladala čudna atmosfera. Nigdje dobro poznatih čikica! Iscereno lice za fotokopir aparatom zurilo je u mene.

Šjdsnjvs skdoks? – progovara iscereno lice

Želim samo da mi odštampare rad

Jndsdushfusjfuf – odgovara iscereno lice

Koliko košta?

Tri kapi krvi. – reče iscereno lice

Bježim glavom bez obzira. Šta je ovo? Mrkli mrak vlada u prostorijama, samo jedno svjetlo konstantno obasjava moj put. Dok trčim uz stepenice, prisjećam se strašnih priča koje su mi pričale starije kolege. Uvijek je postojalo nepisano pravilo, da se fakultetu ne prilazi nakon njegovog zatvaranja. Ne pitaj zašto!

Cilj mi je da stignem na treći sprat u kabinet 317. ali koliko god stepenika prešla uvijek se nalazim na prvom spratu. Nisam vidjela ništa ispred sebe. Svjetlo koje me je pratilo bilo je fokusirano samo na mene. Vladao je odvratan smrad koji se miješao sa nekim čudnim mirisom pečenog mesa. Nisam vidjela, ali sam osjetila kako gazim po nečemu što liči na iznutrice. Pod je bio ljepljiv sa komadićima nečeg mekanog i pomalo žilavog. Odjednom na drugoj strani hodnika vidim Mariju obasjanu istim onim svjetlom koje je mene pratilo.

Marijaaaaaa šta ti se desilo? Lebdila je iznad zemlje u dugoj bijeloj spavaćici, očiju raskolačenih i glave pognute u stranu. Marijaaaa, tresem je. Probudi se! Šta ti je? Bila je okamenjena. Ispod nje se nalazila lokva usirene krvi. Na dlanovima je imala žigove sa logom fakulteta.

Odlučujem da napustim zgradu i pobjegnem iz ovog užasa. Mora da se neko sa mnom šali! Ali ne! Ne mogu da se okrenem! Osjećam hladnu ruku dugačkih noktiju kako me drži za vrat i kako mi ne dozvoljava da se okrenem.

Nigdfsijfos!- reče ona.

Ulazim u lift, stišćem broj 3. Iza sebe čujem neko lupkanje. U početku sam mislila da je to samo škripa lifta, a onda sam shvatila da taj zvuk dolazi iz ogledala koje se nalazio iza mojih leđa. Lupkanje se pretvara u plač i vrisku djeteta. Okrećem se ka ogledalu i u njemu vidim grob osvjetljen mjesečinom i djevojčicu duge crne kose, očiju bez zjenica, kojoj iz usta ispadaju crvi. Ide ka meni, približava se staklu ogledala. I samo što je ispružila ruku i dotakla pramen moje kose koji joj ostaje u šaci, vrata lifta se otvaraju.

Treći sprat. Iz svakog kabineta čuli su se krici. Para, dim, smrad. Sve je bilo umazano krvlju. Na hodniku zatičem profesora Grdinića, šefa katedre za vampirizam. Oči su mu bile crvene, iskolačene, nije treptao. Bio je mrtvački blijed. Gledao me je tupim pogledom. U ruci je nosio svoju žrtvu ispijenu do poslednje kapi krvi. Drage kolege, stigla je nova porcija ha ha ha. U tom trenutku iz kabineta nahrliše svi profesori. Počela sam da bježim. Vampirski par Milanović-Despić bio je veoma blizu da me sustigne. Na svu sreću, pažnju im odvlači miris svježe krvi tek zaklane žrtve koju je pripremio profesor Vladušič. Budući da nisam mogla nazad, odlučila sam da do kraja istražim šta se ovdje dešava. Počinjem da se šunjam oko kabineta kako bih se uvjerila u istinitost priča koje su kružile među studentima.

Kabinet 316 Jokić-LJPLJ. Dvije profesorice su nasred kabineta u ogromnom kotlu kuvale komade studenata koje je fino isjekao profesor Nenin. Nad kotlom koji je ključao one su ubacivale raznorazno mačigno bilje i izgovarale riječi na meni nepoznatom jeziku. Iznad kotla izvijale su se duše žrtvovanih studenata koje su proklinjale, zavijale, jaukale, cičale i pištale.

Na kabinetu 317 vrata su bila okovana. Na metalnoj pločici na hebrejskom bilo je ispisano כניסה אסורה (zabranjen ulaz). Profesori su ulazili i izlazi iz kabineta, ali su imali tu sposobnost da prolaze kroz vrata i zidove. Još od kako sam upisala fakultet čula sam razne priče o kabinetu. Kažu da je uklet. Priča se kako je prije nekoliko stotina godina na mjestu kabineta 317 bila velika močvara u kojoj su se utopili blizanci brat i sestra. U toj močvari boravila je strašna neman koja je okovala njihove duše. Brat i sestra nisu pronašli mir te su zbog toga trajno nastanili kabinet. Zidovi su bili ispunjeni ogledalima, svi okrenuti jedni prema drugima. Tako razmještena ogledala bila su portal za duhove brata i sestre koji su se na taj način javljati profesorima i prenosili zahtijeve nemani. Pričalo se kako se iz zidova kabineta čuje dječiji plač. Profesori Damjanov i Eraković koji su boravili u ovom kabinetu morali su prinositi žrtve šestookoj nemani kako ne bi naudila većem broju ljudi. Bili su prinuđeni da ubijaju kada god im se to naredi. Ostali profesori su takođe bili ukleti. Neki preobraženi u vampire poput profesora Grdinića, a neki pretvoreni u ljudoždere kao što je bio profesor Nenin. Obično naveče, kada se fakultet zatvarao opsjedale su ih duše umrle djece. Stanje u koje su profesori zapadali trajalo je do ranih jutarnjih časova. Satima su bili zatvoreni u kabinetima i niko im nije mogao prići. Nakon par sati izlazili bi iz kabineta potpuno odsutni, zagledani u jednu tačku bez ikakvih facijalnih ekspresija. A onda su odlazili u duge šetnje tajnim, podzemim hodnicima fakulteta. U tim hodnicima oni su se presvlačili, kupali i pripremali za idući nastavni dan. Čistačice su do početka nastave svu krv i ostatke mesa po hodnicima i kabinetima pojele i polizale. Ostatak dana profesori su normalno vršili svoje dužnosti iako smo ih često zaticali pocijepane, sa ostacima krvi na odjeći i sa mrvicom života u sebi. Čim bi sat otkucao 22:00 h , a vrata fakulteta se zatvorila, ona druga strana njihovih života je počinjala.

Nisam vjerovala u legendarnu priču koja je vladala među studentima, dok te noći nisam otišla na fakultet. Rad sam predala sa zakašnjenjem idućeg dana.

Snežana Orčić: ZGODE I NEZGODE PORTIRA ĐURE

Taj dan završio se vrlo potmulo i tiho. Fijukanje vetra u predvečerje, s po kojom kapljicom kiše, guralo je portira Đura u noćnu smenu. Ionako mu je dan bio isuviše težak ispraćen letnjom vlagom u vazduhu, te je tešio Đura sebe da će mu mir, mrak i tišina savršeno dobro doći. Kako mu nije dolazio san na oči, reši Đura da prošeta ovom sumnjivom tvorevinom crveno-sive tmurne boje. Ipak, Đura nije znao šta se iza ćoška sprema jer nije slušao druge portire kada su mu govorili da je noć na Filozofskom fakultetu vrlo...čudnovata i da je najbolje prespavati da ne bi razotkrio grozne tajne hladnog kamena.

Pope se tako portir do trećeg sprata. Kad iznenada pojavi se kiša krompira iz mračnih odaja prašnjavih knjiga sa zabranjenog četvrtog sprata. Poneke mačje oči izvirivahu iz mraka, a Nestala Albertina raščupana, i s visokom frekvencijom svog glasa besno bacaše ogromne krompire i uzvikivaše: „Šta je bilo u Uliksovom džepu?“ Na to krompiri s oštrim zubima odgovaraše: „Mi smo bili u Uliksovom džepu!“ Tek što se Đura okrete, a njemu sva odeća beše izgrižena od nezadovoljnih iskompleksiranih krompira. Ipak, to ne beše kraj njegove muke. U to lift poče sam od sebe da učestalo ponavlja svoju putanju. Kad god bi se Đura našao pored lifta, a iz njega izleće Sofija Košničar sva u crnom izvikivajući: ,,Nevermore!“ ili čuveno Bajronovo: „Laku noć!“

Ne stiže Đura ni golotinju svoju siromah da sakrije, kad u njega beše uperen prst Pavla Botića: „Ti si bludnik koji se na Egzitu drogira i promoviše zlo. Ti si slika Hamletovske pobune protiv Boga, ti si taj koji omladinu nam truje..“ Svaki Đurin korak pratio je gospodin Botić s osudom u očima, dodajući po koju reč o nekom Don Kihotu ili Homerovim poetičkim načelima. Na svu tu muku mrklog mraka, i senki koje ga proganjaše, začu se izmešani glasovi. Prvi glas beše glas Željka Milanovića: „Mislite o tome!“ Potom se začu Košničarkino: „Nevermore!“, a sve to lagano isprati smeh Jasmine Jokić koja poput šumske vile pleše po trećem spratu, pevajući neku svoju pesmu. Posmatraše Đura u čudu, kad ščepa ga za ruku Sava Damjanov i povuče u ćošak: „Slušaj ovako: Znam da te je strah ovih fantastičnih zbivanja koja noću haraju fakultetom, ali samo se opusti, sve će to današnja tehnologija da reši. Objaviš par stvari na fejsbuku, ljudi saznaju za to, malo prizovemo Koderove vile i bilje i rešen problem.“ Tek što se sluđeni Đura skloni iz ruku Savinih, kad eto ti Jocić Miloša gde ga zaplaši svojom visinom i dubokim glasom koji se mešaše s onom silnom bukom. Saopšti on Đuri sledeće: „Dragi Đuro, nisi dobro osmislio ovu igricu. Pošto treba da bude click 'n point avantura u pitanju, ne može tebi Jasmina Jokić da igra na spratu bez ikakve funkcije. I nemaš nijednog pomoćnika, znači ti, kao glavni igrač, moraš da imaš pravo izbora!“ Najednom, prekida ga strogi pogled Radoslava Erakovića: „Ispravi se! Hoćeš da ti kičma propadne?!“ I poče Radoslav njega po stepenicama da poučava vežbama za kičmu. Đura šta će, vežbe radi i posmatra krv što se sliva niz kamene ograde i boji sve u još jaču crvenu boju.

Na drugom spratu, miris tamjana i dim od kog suze teku. Tu Svetlana Tomin i Nataša Polovina pohvaljuju ljubazno Đurin asketizam, odricanje odeće i žrtvu srednjovekovnu, te mu već i kamenje namestiše da dane dušom kao Stefan Nemanja i bude tako uzorni primer svojoj lozi. Đura brže-bolje pobeže na prizemlje i zamalo da pobegne u svoju odaju od strašnih zvukova kad eto ti šalterskih radnica koje stalno uzvikuju: „Ej pa kud si pošao, fali ti jedan papir! Dođi ovamo, ne možeš ti sad kako si zamislio da uzmeš to bez pečata!“, a potom dobri ljudi iz skriptarnice u ruke mu samo dodaju tonu, po tonu papira i viču: „Jedan papir 6 dinara moliću, ostatak će biti za deset minuta.“ Đura prestravljen i zatrpan papirima, htede da bar izađe na vrata. Kad eto iznenadnog povratka boljke srpskog odseka, Medise Kolaković koja penjući se u svoju biblioteku, povremeno licne one slivajuće kaplje krvi i sa zadovoljstvom sebi govori: „Aaaa ovaj nije vratio knjigu ima mesec dana! Doći će on meni na šalter!“

Kad odjednom grane sunce, nestade sveg življa fakultetskog, a na vrata navrli studenti, pa Đura i ne stiže da poprati ko je sve ušao. Gledaju ga bledo kako nagao pored vrata stoji, a on šta će, smeška se i misli se: „Ne biste mi verovali ljudi!“ Od tada, nema više portira Đure na našem fakultetu. Kičma ga ne boli više, krompir više ne jede, Uliksa je pročitao minimum 5 puta, al' zato ima mirne sve jer Filozofski fakultet više ne sreće!

Lana Lemajić: ČISTAČICA?

-Petre, hoćemo na puš pauzu?

-Idemo idemo. Nema smisla brate, čitav dan bez odmora. Ko smišlja ovakve rasporede?

-Ma nemam pojma. Jebote, mozak mi se pretvorio u kašu.

-Kunem ti se, kako mi je padala glava od umora malopre, učinilo mi se da vidim rogove na njenoj glavi.

-Nije isključeno da ih zapravo i ima koliko o njima priča.

-Ej Mitre, jesam li ti pričao o onom mom drugu iz sela što je istripovao babu, vešticu, šta god, ispred kućerka?

-Nisi. Baš me zanima šta ćeš sad da lupiš, nisi dugo. Šta je kućerak?

-Kućerak ti je jedna mala kuća u centru grada kod nas, davno napuštena, ali izgleda sasvim normalno. Neko to uređuje bez sumnje, mada nikad nikog nismo videli. Nikog da kosi dvorište, iako je uvek pokošeno, nikog da upali svetlo u toku noći, ništa. Par puta smo i upali unutra, ali ništa se čudno nije desilo, niti smo naišli na nekoga. Pretpostavili smo da komunalci to s vremena na vreme očiste po gradskoj naredbi, jer je kuća ipak u centru, pa da se bar malo održava. Mi smo je prozvali kućerkom sasvim bezveze. Mislim da je čak Nemanji to palo napamet, baš tom liku o kojem hoću da ti pričam. Uglavnom, Nemanja se tad zabavljao sa jednom Kaćom. Lepa devojka, izlazili su nekih godinu dana. Izvukla ga je iz strašnih stvari. Droga, alkohol, policija... Ma svašta je tu bilo. Mislim, baš zbog njegove istorije niko mu nije poverovao u to što je video, pa se na priču brzo zaboravilo. Iako je taj Nemanjin hir bio kratkotrajan, tinejdžerske gluposti. Ne znam šta da kažem, a da ne pomisliš da ga opravdavam jer to svakako ne želim. Elem, ja sam tu priču nekako zapamtio i svaki put kad bih prošao pored kućerka, setio bih je se. Mislim, nije me nikad bilo strah, nego nekako sam to zabeležio i eto, ostalo je. Znaš, malo me ponekad onaj dvorišni deo iza afmiteatra podseća na dvorište kućerka. Tako je nekako ušuškan, u travi, i onda samo vidiš cigle od kuće, baš kao ove na faksu, a između jednog dela cigli isti onaj stakleni prozor kroz koji možeš da vidiš spoljašnjost kad sediš u amfiteatru, i unutrašnjost kad si napolju. Ma šta se smeješ, nije da se tripujem, pokušavam da ti dočaram ambijent. Uglavnom, Nemanja je bio u gradu sa tom devojkom, mislim da im je čak bila i godišnjica ili tako neka glupa stvar. Otpratio ju je kući i krenuo putem peške prema svojoj. U jednom momentu, kaže, odvezala mu se pertla i seo je na bankinu baš prekoputa kućerka da je zaveže. Pazi sad: prekoputa njega pojavljuje se baba u crnom i gleda ga. Znači oni su udaljeni za celu širinu dvosmerne ulice. Ona kreće prema njemu i u jednom momentu, kaže, čuje je kako mu govori da se sprema porodična veleizdaja u njegovoj kući i kako njegovi otac i majka planiraju da ga ubiju na spavanju. Postoji samo jedan način da preživi – mora da iskopa očev pištolj sakriven u zemlji ispod vrbe i da prosto čeka da oni uđu u sobu. Jer, ne bude li se vratio kući, ubiće mu sestru. Kunem ti se, to mi priča. I kad je baba to rekla, prosto je nestala iz dvorišta. On se vraća kući, kopa ispod vrbe, pištolja nema. Ulazi u kuću, uzima najveći kuhinjski nož, upada u sestrinu sobu i budi je, da bi pobegla sa njim. Mala neće i počinje da plače. U tom momentu se bude roditelji i zatiču ga sa kuhinjskim nožem iznad sestrinog kreveta. Sutradan ga šalju na psihijatriju. Ne znam, valjda su pomislili da se opet drogira i da je u stanju da napravi mnogo veća sranja nego što ih je pravio nekad. Ja sam ga od tada jednom video, i tad mi je to i ispričao. Ubrzo sam i došao na fakultet. Prošle su četiri godine. Čuo sam da se ubrzo vratio kući i da je sada bolje, ali kažu mi drugovi da i dalje nešto halucinira i priča okolo naokolo o nekakvim utvarama. Kasnije je ta baba nađena, i mi smo je svojevremeno upoznali. Kućerak je njen i ona živi dve kuće pored, a ponekad dođe da sredi ovu. Kaže da se uopšte ne seća da je ikad srela tog našeg druga. Sasvim prijatna žena. Odmah smo posumnjali u Nemanjinu priču i pretpostavili da je ipak sišao s uma.

(Penju se uz stepenice Filozofskog fakulteta u Novom Sadu. Imaju predavanje u 301.)

-Stvarno nikad ništa slično nisam čuo. Jezivo, ali iskreno to je meni više tužno nego strašno. Momak, mlad, pa koliko je mogao da ima godina, dvadesetak? Takve halucinacije... Čitao sam neke psihološke studije o tome, kažu da su neizlečive kad se pređe određeni stadijum.

-Da. Izgleda da jesu. Strašno.

(Na razmeđi drugog i trećeg sprata, Petar, u nekakvom naletu, odguruje Mitra od sebe i okreće se unazad.)

-Šta ti je?! Jesi li normalan?

-Molim te Mitre okreni se i pogledaj iza sebe. Jesi li je video? To je ona!!! Boga mi, to je ta baba!

(Mitar se okreće) – Ma gde je ta baba? Ovo ti je čistačica Jelka budalo. (Mitar nastavlja dalje uz stepenice.)

(Petar stoji skamenjen. Ta žena se ne zove Jelka, već Vesna. I ta Vesna mu se sada smeje i pokazuje mu sliku njegove sestre.)

8. URBANE LEGENDE - FILOZOFSKI FAKULTET

Urbane legende su moderni oblik folklora. To su savremene fantastične priče, često sa elementima horora, koje govore o neobičnim događajima, pojavama i likovima. Svako od vas je verovatno čuo makar jednu urbanu legendu o Novom Sadu ili nekom drugom mestu, poput priča strave i užasa o katakombama ispod Petrovaradinske tvrđave, morskim čudovištima u Dunavu, duhovima na autoputevima ili vukodlacima u srpskim planinama.

U ovom zadatku, napisaćete urbanu legendu u formi kratke priče, ali će ona biti inspirisana Filozofskim fakultetom - njegovim prostorom, zaposlenima, i događajima u vezi sa njim. Priče o ukletim kabinetima, lavirintskom prostoru, vampirskim profesorima, portirima-ljudožderima ili spremačicama serijskim ubicama - sve vrste fantastično-strašnih priča dolaze u obzir. Kao i uvek, možete pisati u okviru bilo kog stila, žanra ili diskursa, pa tako vaše priče mogu biti pisane u stilu realistične drame, iskrene ispovesti, parodije, trilera itd.

Rok za predaju radova je petak, 8. mart.

Srećno pisanje!

Ela Čanji: BOŽIĆNA GOZBA

VELIKO BOŽIĆNO ČIŠĆENJE!!! TRI BESKUĆNIKA PO CENI JEDNOG!!! AKCIJA TRAJE DOK TRAJU ZALIHE!

“Pfuj!” , Veles otpljunu, zgužva reklamni letak i baci ga u kamin. Badnjak ga gladno proguta i štucnu, izbacivši nekoliko varnica na mrki tepih. “Ne volim beskućnike” , zareža.

“Nisu svi bogati i nemaju svi para za vrhunsko meso” , sleže ramenima Dajbog. Ovo je bio njegov dan. Nadao se ozbiljno dobroj proslavi. Njegovi ljudi su ga bogato počastili ove godine, svežim, arijevskim mesom. Čak je dobio i 10 litara hladno ceđene devičanske krvi. Radovao se gozbi i ekstremnoj orgiji nakon iste. Jedino ga je brinulo da se Perun i Veles ne posvađaju opet. Prošle godine, Veles se usudio da opšti sa Perunovom kćerkom, nakon čega ga je Perun lišio jednog roga. Jednog od onih na glavi, inače bi Velesovom orgijanju došao kraj.

Sve je bilo spremno. I savršeno. Baklje su gorele duž svih zidova ogromne kamene prostorije, dugačak, kameni sto je bio prekriven slamom, konobari su polako počinjali da kruže, a gosti da pristižu. Sveža imela na vratima susedne prostorije je pohotno mirisala, najavljujući i nadražujući.

Zastrašujuća buka groma najavi Prvog-naspram-Drugih. Bar je on bio ubeđen u to. Dajbog se podsmehnu u svoj svetli brk. Puštao je Peruna da divlja sa svojim gromovima. I sa svojim egom.

Uz hučanje vetra, treskanje i munje, poneki vrisak neke zvanice, Perun upade u svečanu i bogato nameštenu prostoriju.

“Uvek teatralan” , zareža Veles.

“Dajbože, rođače! Sretna slava! Još sto godina i da nadživiš ono pompezno nju ejdž štene - Isusa.”

Dajbog klimnu. “Daće bog.” Okupljeni bogovi koji to čuše prsnuše u smeh.

“Štene ili ne, vole ga više od tebe. Ili bilo koga od nas” , hladni dah zastruja. Morana zasija svojim sivim očima. Koža ispod lisičije bunde je sijala. I mamila.

“To je zato što je imao bolju reklamnu kampanju” reče Veles.

“Njemu čak nije ni rođendan danas!” zašušta Vesna toplim povetarcem.

“Kad je uopšte tom šarlatanu rođendan??”

“Niko ne zna.”

“Zna li on?”

Bogovi su grajali veselo. Ipak, svako od njih je osećao težinu i pritisak. Svaki praznik je bio borba za opstanak. Biljne i životinjske žrtve prosto više nisu bile dovoljne. Božansku krv je na žrtveniku sada mogla da iskupi samo ljudska. Jedino što je ih je održavalo u životu, bila je šacica prikrivenih pagana i Černobogova mreža crnog tržišta iz Rusije, koja se polako širila “slovenskom Evropom.”

Ipak, svi na trenutak zaboraviše na pitanje svog opstanka kada na dugačak sto pokriven slamom počeše da iznose meso. Opstanak im je upravo serviran. Ljudska tela, bela, sirova i glatka.

Čaše su dopunjene svežom krvlju. Čaše, koje su bile jedini escajg na stolu. Zvanicama se izobličiše crte ljudskosti sa lica. Iskolačene oči i iskeženi zubi. Životinjski totemi sijahu im nad glavama i oštriše zube.

Meso vuče kapavu božansku pljuvačku. Krv dobuje o skučene žile, struji, šumori, šapuće o životu. Meso pulsira. Toplo meso. Živo meso.

Oči serviranih ljudi se otvoriše. Životinjske inkarnacije zarežaše. Ljudi zavrištaše. Bogovi navališe.

Grabiše rukama, kandžama, zarivahu se zubima. Kidaše udove hrane koja se bacakala i vrištala, umirala od straha, bola ili krvoliptanja. Umirala u božijim zubima. Topila se na božanskim nepcima. Klizila u božiju utrobu. Punila je životom svojom smrću.

“Khm … ! Amm, IZVINITE?!”

Krvavi bogovi i krvavi, polupojedeni leševi za trenutak staše sa svojim obredom.

“Rečeno mi je da se ovde priređuje zabava u moju čast?”

“Pozvao si Isusa??” Perun, u neverici, pljunu krv i komade nečeg što je nekada bila ljudska butina.

Dajbog klimnu glavom. “Dobrodošao Isuse. Vidiš, ovako se NE slavi tvoj “rođendan.” Ovo je MOJ rođendan.”

Veles pridignu glavu, iz, verovatno, nekada devičinog međunožija, i krvavo se iskezi na zatečenog Isusa. “Hriste, moraš da pojedeš čoveka da bi postao bogočovek, hahahaha.”

Ана Малешевић: УСКРШЊА ПРОЧКА

Ускршња прочка ((Прочка или Беле покладе, дан опроштаја пред почетак Ускршњег поста, али такође и опраштање од човека на самрти.))

Ти умиреш. Ја долазим да се опростимо. Носим ти једно црвено јаје и сумњу у опроштај. Природа васкрсава без имало устручавања; рађање није стало ни кад је Исус умирао, зашто би због тебе? Која будала је рекла да је леп и сунчан дан добар за умирање? Знам да мени такав дан не би донео спокој већ жал за оним што ћу пропустити. За кога је то добар дан за умирање? За оног који умире или за оног који сахрањује? Желим да умрем уз олују, торнадо, ураган!

Не желим да ти опростим. И шта ће ти мој опроштај дођавола кад ћеш умрети сад кад су врата раја отворена ((Врата раја су отворена за оне који умру у периоду између Ускрса и Томине недеље.))? Тражење опроста је најпразнија реч на овом свету. Нити се ти кајеш нити ћу ти ја заиста опростити. Ми те лажемо. Лажемо те на посмртној постељи. Да ли је већи грех слагати умирућег или му не опростити? Додајеш још један грех на кантар моје душе како би твоја отишла чиста. Проклет да си! Ако те не слажем, бићу грешан пред људима; ако те слажем, бићу грешан пред Богом. И собом.

Плашим се да ћу временом заборавити све што си ми учинио. Кад тебе, мог крвника, више не буде, знам, тек понека реч или призор ће ме тргнути из равнодушности. Далеко му лепа кућа, кажу. Али шта кад је кућа твоја? Мој заборав биће твој опроштај. Теби то није довољно. Ти га желиш сада и овде. Ако превалим ту реч од 5,972,37×10²⁴ kg и 1,083,21×10¹² km³ преко уста, гурнућу усољени прст у сваку рану коју си ми нанео. Ако заборавим, ако не будем више осећао бол од 5,514 g/cm³, престаћу да постојим.

Ти, мој брат близанац, лежиш на одру. Ниси тражио опроштај. Не кајеш се јер си своје злочине оправдао пре него што си их уопште починио. За тебе злочина није ни било до у мојој глави. Откуд онда ране, брате? Знам, рећи ћеш да сам их сам створио. Црквена звона не звоне због твоје смрти већ вере у живот будућег века. Бедниче, куд баш сад умре? Врата живота су ти се увек отварала, зар су морала и врата раја? Ниси плаћао ни на мосту ни на ћуприји. Ти и ја, два човека једног лика, живели смо два живота и две истине. Ти лежиш хладан, са напуклим (или само умрљаним?) црвеним јајетом у руци, а ја ужарен празних руку стојим над тобом. И шта сад? Донећу ти жито и вино и упалити свећу. Нећу се молити за покој твоје душе.

Stanislava Ilić: OD SUTRA

Sveti Vasilije Veliki SVV

Inbox:

_______________________________________________________
From: NG2k19@gmail.com
To: vasa.Veliki330@gmail.com
Subject: Nova godina 2019.
Tues/1/13/2019 4:30PM
_______________________________________________________
Dragi Vasko,

Možda je glupo što ti pišem ovako, ali ne mogu da dočekam sutrašnji dan. Već mogu da zamislim zvukove petardi i šarenilo grada. Moram da kažem, prezadovoljna sam sumom koja je izdvojena za mene. Jesi li ti spreman za doček? Biće ovo najbolji dosad, pazi šta ti kažem. Samo da znaš, donosim važne odluke za vrijeme moje vladavine hehe. Vidjela sam da Ivona želi da završi fakultet, a Marko da ne okine matiš ovaj put. Naravno da sam sve obećala, iako ona ima još 23 ispita, a Markić već 9 kečeva (kriva je profesorica, znam). Radivoje je napravio neku “to do” listu, bože me sačuvaj, duža je od mog puta dovdje. Nikola je naumio već šesti put da prestane da puši, kaže još samo večeras i gotovo. Anja počinje da se hrani zdravije, već radim na tome. Sve što su oni zamislili , sve ispunjavam. Mijenjam živote iz korijena. Ona nesrećnica prije mene nije ništa uradila, ne znam kako si uopšte uspio da izdržiš sa njom. Ali ja nisam takva, ne brini. Sve će da bude u redu. Čim dođem bacam se na posao. Znači: polažem ispite, dajem pare, pronalazim momke i djevojke, ženim, udajem, zapošljavam, znaš već kako ide.

I mogli bismo sutra na kafu neku, prijaće mi nakon večerašnjeg lumperaja. Jeste da se ne poznajemo baš najbolje, ali čula sam dosta toga o tebi. Učenja o filozofiji i retorici u Atini, moram priznati da si pravi dasa. Uglavnom, vidjećemo se sutra ;). I molim te da me dočekaš kako dolikuje, nemoj mi nikakvog fenseraja, znaš već kakvi su običaji :*

I da, Jeleni sam obećala da će da smrša.

Ljubim te,

Nova 2019.

__________________________________________________________
From: New_year.new.me18@hotmail.com
To: vasa.Veliki330@gmail.com
Subject: Nova godina 2018.
Mon/1/13/2018 8:24PM
_______________________________________________________
Dragi moj,

Moram priznati da željno iščekujem dan našeg susreta. Imam osjećaj da će ti ovo biti najbolja godin…

Read more…

_______________________________________________________
From: srBska2017@yahoo.com
To: vasa.Veliki330@gmail.com
Subject: Nova godina 2017.
Sun/1/13/2017 5:13PM
___________________________________________________
Najdraži,

Jedva čekam da te vidim konačno!!!!! Toliko toga sam isplanirala, ima da bude FENOMENALNO…

Read more…

___________________________________________________________
From: justdoit2016@hotmail.com
To: vasa.Veliki330@gmail.com
Subject: Nova godina 2016.
Fri/1/13/2016 9:47PM
_______________________________________________________
Vaso moj,

Još malo pa se vidimo, ne mogu da ti opišem koliko sam uzbuđena. Od sutra sve kreće nabolje…

Read more…

_______________________________________________________

1,2,3,4...

Ivana Stanić: BAILE DE FAVELA

Običan datum jednom godišnje svojom neposrednošću iskače iz kalendara i prepušta se ritmu okeana i plavetnilu očiju. On kao takav pripada svim ljudima koji su sa sebe strgli krljušti koncepata i praznovanja mitova i ličnosti i odllučili da slave najuzvišenije božanstvo, život. Tada željno čekaju da se dan umori i utone u san kako bi oni mogli da uskoče u mladu noć. Njihov admiral za njih je skrojio samo jedno pravilo koje se sastoji od jedne najbitnije tačke koja glasi da nema pravila uopšte. Karnevalski prolaze kraj njihove katedrale, poklanjaju joj duboki naklon i nastavljaju ka svom konačnom cilju. Praznična euforija kreće kada konačno stignu do baraka na kraju favele koja je bogata svojim siromaštvom i siromašna svojim stereotipima kojima ne robuje uopšte, to znači da su svi dobrodošli. Fatamorgana njihovih ideja služi im kao najžešći aperitiv koji će im dozvoliti da se prepuste plesu svog grada, svoje ulice i svog srca. Klasičnu molitvu zamenili su pulsiranjem tela koje proizvodi snažne vibracije toliko moćne da mogu probuditi njihovog dobrog Gospoda ušuškanog u oblacima koji će im na sve to namignuti i poručiti da nastave još življe i veselije. Došao je red i na zdravicu i čuje se lupkanje čaša od bambusa iz kojih izleti po koja kap oštrog mediteranskog koktela dovoljna da se i insekti zaslade i pridruže proslavi. Kako se slavljenje njegovog veličanstva, života, bliži vrhuncu tako se i slavljenici spremaju da promene lokaciju stapajući se sa vazduhom koji im šapuće da moraju nastaviti da se kreću i plešu. Zagrljeni zahvaljuju se svojoj majci faveli na srdačnom gostoprimstvu uz obećanje da će je sledeće godine ispuniti još srdačniji i razdraganiji. Završni čin ceremonije i rituala se po staroj dobroj navici mora odigrati na nepreglednoj plaži. Okean ih prekoreva i poziva da što pre dođu dok nije sunce izašlo i zaleglo u svoju ležaljku. Poslušni, ali i slobodni ljudi uslišili su molbu, pristigli i zauzeli svoja rezervisana mesta koja važe za ono parče peska koje prvo bude porobljeno bosim stopalima. Euforija polako jenjava, ples postaje sve umereniji i približniji tlu. Nestrpljenje koje je izazvano čekanjem da se domaćin konačno pojavi na horizontu ne može se nikako meriti sa kalupom novogodišnjeg odbrojavanja koje znači zamenu jednog broja onim većim. Ovde se ne dočekuje kalendarska mrlja, ovde se dočekuje rađanje i kao produkt toga slavi se život. Erupcija konačnog oduševljenja nošena je valovima, to je znak da su tradicija i običaji koji ne postoje ispoštovani i da učesnici proslave konačno mogu na počinak. Do njega plove punim jedrima. Svi zajedno veslaju, a ipak stoje u mestu, u umornim plućima im je još uvek ples favele i života. Veličanstvena panorama je najveći poklon koji se može razmeniti između tvorca i stvorenih, a takvom poklonu se u zube ne gleda. Oleandri i lavande koje su činile dekoraciju praznične trpeze stidljivo se povlače i šapuću gostima da je vreme za laku noć uz želju da se brzo vrate i nastave sa slavljem kojem se nikad neće približiti kraj.

Драгана Дрлачић: КРЉУШТИМА СУДБИНЕ

Улазим у продавницу.

Купујем намирнице, гужва је, ок помишљам, издржаћеш.. но биг дил

Чујем жамор, мајка у реду виче на дете:

!! Нећеш то узети остави, немамо довољно новца______****

Плач!

Престаје... Одушевљено, дете говори: _____ Види мама, велика кутија са водом шта је то? Јао, мама види рибеееееееееееееее, да ли овде живе и златне рибице? Хоћу камион.

Цела радња је у знаку смеха.

И ја сам, али----___________________

Приметим... акваријум је, изнад етикете, цене, промоције...

Нешто се испод креће, плива, рибе су љуте, пегаве, вијају једна другу влада општи хаос, људи не обраћају пажњу...

Када би само______________________

Стојим поред хипотисана, једна ме дозива:

**** Хеј ти, знам да можеш да нас чујеш____ овде доле.

Има ли живота изван/Ово смо ми?

______ Вечито лупање о стакло и километри пливања у круг????????

Нема сам, оне не знају.

Човек иза мене преузима ми место у реду и наставља дубоким гласом:

'' Да ли могу добити 30 кг свежег шарана, овај узвраћа ::::::о, комшија па то сте ви наравно не обазирући се голим рукама вади животе не осећа их, лупа о сто, сече им главе.

Кога брига? Пиштиии она која ми се обраћала, нема је.

Већ сутра на славској трпези доживеће своју НЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕконачност.

Риба у мојој глави и даље тражи одговоре:::::::::::::::::

Snežana Orčić: BOŽIĆNE ČARI

Treperenje sijalica koje svoju obavezu ispunjava svake godine u isto vreme, vraća slike iz detinjstva prikazujući ih u očima punim suza. Ne, nije magija u poklonima. Magija je u škripavom pokrivaču. Magija je u nasmejanim licima i toploti doma. Nalet emocija izvire u sjaju koje stvaraju te kapljice dok klize niz obraz. Mrak oko bodljikave biljke koja nemo posmatra tišinu duše, prvi put čini nešto lepo i pomaže da se lepota tog blistavog šarenila istakne i izazove toplinu. Ta toplina se javlja samo pri sećanjima koja nam znače i podsećaju na ljude koji su deo njih. Ove kugle, zagledane u njima najbliže svetlo koje samo na tren nestaje i čije sudbine zavise od grana koje krase, slika su ljudi koji su zagledani u treperavi sjaj, tražeći svetlo koje će ih izbaviti iz mraka kom su bežeći okrenuli leđa. Vide put kojim svetlost treperi i tražeći kraj tog puta, zagledani u vrh, razmišljajući kako do njega doći, ne primećuju da se do vrha može doći samo uz pomoć onog što se nalazi na početku, onog što je taj put zacrtalo, onog što znači ljubav, vera, nada i šalje poruku dobrote. To ,,ono" jeste porodica – bića koja ispunjavaju minute naših dana. Ipak, mi smo obični ljudi koji žive u neznanju ili znanje zanemaruju. tu nadahnjujuću svetlost posmatraju svega nekoliko dana u godini, a zatim zaboravljaju osećaj divljenja i blagostanja koje taj sjaj izaziva. Sada već kapljice koje guta tkanina, dale su obećanje nezaboravljanja onog što jesmo, ko nam je u tome pomogao i šta nas je takvima stvorilo. Zvuci zvončića opominju da ostanemo verni sebi i glasu koji govori kroz srce. Njegovi otkucaji su poput treperavog svetla koje krasi grad, domove i ljudske duše u ovo vreme. Naučiti slušati srce, zaboravljajući ponos i predrasude, jedna je od najdivnijih čari Božića.

Milica Milović: BOŽIĆ

Iznad kuća, poput barjaka, vijao se dim iz odzaka. Sneg sve jače pada. Iz crkve su dopirale divne božićne pesme dok su sveće treperile na prozoru. U vazduhu se osetila magija. Magija Božića. Sreća je mogla biti vidljiva. Dok je jelka svetlucala, vrele kamine su krasile okačene čarapice za poklone. Na stolu se nalazi crveno-zeleni stoljnjak sa zlatnim natpisom "Merry Christmas". A trpeza- raskošna, pogača, dosta kolača, suvo voće i verovatno sve što možete zamisliti. Verovalo se da onog koji pronadje novčić u pogači sleduje sreća i novac u toj godini. Sneg jr učinio ovaj već poseban praznik još posebnijim i lepšim, pogotovo deci. Bila ih je puna ulica, grudvali su se, sankali i pravili sneška. Ovaj praznik je nekako posebno porodičan. Za vreme Božića cela porodica je na okupu, zajedno se zaboravljaju brige i problemi i prepušta se trenutku uživanja u prijatnoj atmosferi toplog doma. Kada su svi bližnji tu, oseća se toplina oko srca a ipak je porodica ono najbitnije, ono bez čega se ne može. Tokom večere se pričaju mnogi doživljaji, uz pratnju dosta smeha, naravno. Sve su to sitnice koje baš ovaj praznik čine posebno čarobnim, lepim i meni najdražim.

Lana Lemajić: NOVA GODINA U GAVRILA PRINCIPA 7

„Svi vi koji mi pričinjavate ovu novogodišnju noć još raskošnijom i došli ste da dočekate narednu u mojoj skromnoj sobi, zaslužni ste za ovu sedamdesetogodišnju naboranu i nasmejanu pojavu koja, iako nespretno, pokušava da izrazi divljenje i zahvalnost. Sedamdeset godina. Prođoše kao tren... Nikada, nikada se nisam osvrtao. Bilo je i dobrih i loših dana, kao što ima i dobrih i loših ljudi, ali ja sam se nekako uvek nalazio u blizini ovih prvih. Možda niste znali, ali uvek ste bili sa mnom i u meni.

Želeo sam mnogo. To nisu bile želje takmičarske, povlađivačke, već iskreni momenti istovremenog sanjarenja i posvećivanja nečem neuhvatljivom. I uvek me nanovo očaravala ta iskrenost u sanjarenju i njene posledice. Niste ih razumeli, a ja to nisam ni tražio. Čitav život žalim što nisam nalazio vremena za vas, ali ne mogu reći da se kajem. Jer, voleti vas, za mene je značilo da odem. I ja sam otišao.

Sad, dok zapisujem ove reči, čini mi se kao snoviđenje... Ipak, nije. Jer i vi ste tu, zar ne? Sve vreme ste i bili.

Nekad sam bio svega gladan. I verovatno sam zbog te divljačke, krvave potrebe da se zasitim, sada zapravo i sit. Ima nečeg spokojnog u tom zasićenju – ne želeti više ništa i postići taj saznajni i emotivni totalitet. Međutim, ne sanjati znači ne živeti i zato sam odlučio da večeras umrem. Ja to zaista želim, već duže vreme, otkako sam završio onu knjigu. Vama će, nadam se, dolaziti divne stvari, teško zapakovane, pa ćete još dugo morati da se trudite u raspakivanju tih, zasad neispričanih, životnih stranica. Ali ja sam svoje ispričao. I ne mogu ništa lepše da zamislim i vama.

Nove godine će dolaziti i dalje i njima se treba radovati. Lepo je nešto čekati, pa makar to bila i Nova godina. Ja više nemam šta da čekam. Živim, evo, na aparatima, u ovoj postelji, već tri godine, znajući da nema drugog načina da udišem taj isti vazduh koji mnogi olako troše. Svakako verujem da bi, čak i da nisam na njima, moj život bio svršen onda kada bih napisao poslednju rečenicu u svojoj knjizi i tako prestao da sanjarim.

Znam da vam nisam dao mnogo. Nadam se da ćete jednog dana razumeti makar deo onoga što sam prema vama osećao, a nikad nisam umeo da pokažem.“

Pismo je, sutradan, poslato na adresu Gavrila Principa 7. David i Maja su pročitano pismo bacili u vatru, zaključivši da im je otac, po običaju, teatralan, jer ovo nije prvi put da im šalje samoubilačka pisma iz bolnice u koju više ne dolaze. Otac ih je odavno ostavio, i zamenio alkoholom i papirom. Oni su ga odavno sahranili.

Невена Ђукић: НОВОГОДИШЊЕ ТРАГЕДИЈЕ

Знам ја да људи празнују све и свашта од сопствених долажења на овај свет, до не баш вољних одлазака, али некако ми је посебно интересантан онај наш дивни новогодишњи празник. Ту човек може свега да се нагледа, од предпразничке еуфорије до постпразничних мамурлука и не дај Боже неких трагичних догађања, а и тога буде почесто.

Наиме дуго се припремамо за ту фамозну Нову Годину, илити дан нерада и банчења како би казала моја баба. А и јесте баба донекле у праву. Сјатимо се са свих страна, увучемо у неку пећину (било то кућа, ресторан ил клуб), па оплети по храни, пиву и којекаквим ђаконијама.Мирише роштиљ. Музика трешти, мешају се мелоси са свих страна. Не знаш више ко коси а ко воду носи. Чујеш понеки урлик, дречање, арлаукање па ти јасно није ко је ко. Ваљају се по земљи, певају громогласно, одврћу до даске...

Е а како и не би, кад је данима било гледања у небо и размишљања ,хоће ли снег, неће ли снег, хоће ли ветар, е можда и неће. И тако освану лепо, помало магловито децембарско јутро… Хвала ти Боже...спремају се млади,спремају се стари,зове тај један дан у години… Врло је битно шта обући? -Аха, неку слојевиту гардеробу, каже Нада Мацура на ТВ-у. Ма, нема шансе… Тата додаје да нам треба и кишобран за не дај Боже… Баба се уплиће: -Ај пустите децу, ко да нисте били млади,него пазите ви на себе да се ви не укаљужате ко за прошлу Нову Годину, једва су вас ишчупали из оног глиба.

А, има тамо свега да се види, на том промрзлом корзу, лево, десно, десно, лево, корзо, нема шта...одједном нека деца, трче, убише се… А, догоди се и модни дефиле све са неким чудним стајлингом за ову прилику. Прошета којекаква тетка са минићем, штиклама, нафракана, све са ђинђува сто, а за њом мири Версаће помешан са мирисом прасетине… Штикле се лагано клате испод ионако танких, нестабилних ножица, чини ти се пући ће нешто, штикла или не дај Боже нога. А, трудила се, није да није. Сат, два обуци ово, обуци оно, те уско,те широко, те кратко, те дуго, па боја па шара...а тек фејс колор, тек то је право умеће! Стави крему, одозго пудер, те течни, те камени, мало руменила, па они неки ајлајнери, па онда атак на очи...додај боје, зелене (кажу мачје очи), па црне с краја, а одгоре пар слојева маскаре и тек да се зна оловка за усне па матирани руж и поврх свега мало сјаја. Краја никада… Онда коса, ау, велик проблем...да ли је пуштена или свезана, свеже опрана или нестигнуто напрашкана пудером за бебе не бил се прикрила нестигнутост прања...нек се зна да се утрошило пола дана рада у време празника. Е, треба онда пажљиво занети куком, па струком, па ногу пред ногу, а гледати горе...не дај Боже каквог саплета у некој од силних друмских рупа...

Дакле ту се тете са штиклама доведоше у дилему, шта да раде, да крену лагано постранце или да крену све са штиклама па може бити ако се скотрљну да ће их неки фини џентлмен дочекат на груди јуначке... Не би било лоше...тек да запамте овај празник рада по нечему посебном, судбински одређеном.

А што се судбине тиче, да би се ублажиле последице, активни су нам на овај празник и омиљени чувари реда, све у свом плаветнилу униформи, са накривљеним шакама, врд овамо, врд онамо, не би ли спречили и залечили...Органи су то...реда и нереда...Покојој тети намигну, пруже руку спаса и шеретски наставе даље.

-Имате ли дозволу, колико вас је у ауту, можете ли возити после мамурлука?? Хајде лепо покажите прву помоћ!! Нисте се везалииииии! Плаћате одма ил казну да пишем?... -А ти си Милоје, ај бежи ми с очију, своји смо...и тако у недоглед...

Ја све то посматрам са стране, већ ко зна коју годину и сваки пут се исто чудим, гледам ово зло очима и радујем се својој мирној обичној прослави Нове године ...

Slađana Ristić: POSLEDNJE BADNJE VEČE

Djed Raša je bio velikodušan i dobar čičica. Poslednjih deset godina bio je sam za vrijeme praznika. Mi, djeca smo često odlazili kod njega. Voljeli smo te njegove slatke priče. Imali smo običaj da na Badnje veče odemo kod njega. Dobro je poznata trpeza našeg voljenog čičice! Već u ranu zoru djed Raša bi ustao, založio vatru i počeo spremati raznovrsna jela. Mnoge domaćice bi mu mogle pozavidjeti na kulinarskom umijeću. Radost na njegovom licu tokom pripreme je nemoguće dočarati. Sve je bilo izuzetno svečano. Na šporetu reš pečena riba u maslinovom ulju. Bijeli prebranac ispunjavao je kuću blaženim mirisom. Paprike punjene krompirom ispuštale su sokove u staroj tepsiji. Ogromna pogača bi bila prva gotova. Imao je običaj da je prelije crvenim vinom i prekrije bijelom, svilenom krpom. Iako je najviše od svega volio pomirisati čašicu ljute šljivovice, na ovaj dan je to strogo izbjegavao. Umjesto toga, pravio je kompot od šljiva. Kako je i sam često govorio Šljiva u utješnom obliku! Na kraju priprema, uvijek je pravio kolač od pekmeza. Kakav je to kolač bio! Mekan kao duša, a ukusan kao nešto najljepšte što možete zamisliti. Mnogo je ljubavi dobrodušni čičica ulagao u tu trpezu. Kada završi kulinarske radove, počinje svečano oblačenje. Svake godine izgledao je kao da ide na dodjelu neke nagrade. Svečan i ponosan!

Oko pet sati smo dolazili mi, djeca iz komšiluka. Bilo nas je oko deset. Ogroman, drveni sto bio je presvučen crvenim, ručno rađenim materijalom. Tanjiri i raznovrsna jela su već bili tu. Djed Raša bi prvo zapalio svijeću, a zatim čitao neku molitvu u sebi, trajala je ta molitva prilično dugo naročito kad gladne oči nestrpljivo pređu preko one sočne trpeze! Nakon molitve večera bi počela. Kako se samo zveckalo viljuškama i noževima, kao na kakvoj svadbi. Tokom večere ništa nismo pričali, zato smo nakon jela sve to znali kvalitetno da nadoknadimo. Ostajali bismo do kasno u noć slušajući i pričajući svakojake priče. Naši doživljaji u školi, djedovi ratni pohodi, čuvanje ovaca i krava, sve smo to pretresali do najsitnijeg detalja. Kad već prođe ponoć, djed bi nas ispratio do naših kuća i sve nas darovao rumenim jabukama i orasima. Sve isto bilo je i te 2007. godine. Vratili smo se kućama radujući se divnom jutru koje dolazi. Nakon doručka, moj tata je napunio veliki tanjir hranom i otišao do djeda Raše. Ubrzo se vratio i donio vijest koju nismo mogli ni zamisliti. Djed Raša nas je napustio! Našli su ga na njegovoj drvenoj fotelji, u rukama je držao uramljenu sliku svoje Dese, mile i voljene pokojne supruge.

Već dvanaest godina ne idemo kod djeda Raše na večeru, ali se uvijek okupimo ispred njegove kuće i donesemo brdo hrane. Možda kolač od pekmeza koji mi napravimo nije onako ukusan kao što je to on znao da spremi, ali u njega unesemo svu ljubav koju i dan danas osjećamo prema našem voljenom i nikad zaboravljenom djedju Raši.

Jovana Nikić: PRAZNICI

„Donela si paket? Uđi, svi te već dugo očekuju.“

„Znam da kasnim, ali imala sam nekih problema na putu, pukla mi je guma na autu.“

„Dobro, nemoj da stojiš tu, skini kaput, u kuhinji smo.“

Njih četvoro stajalo je oko stola i svi su gledali u nešto. Približila sam se i vidim da je to manuskript. „Lolita“. On je sedeo na čelu stola. Sveća je gorela, kandilo je bilo upaljeno. Obred. Sekta. „Lolita“ umesto Biblije. Kuhinja je bila slabo osvetljena. Vidni su tragovi bušenja i rušenja zidova u uglovima. Visile su razne rasečene žice.

„Zar neće primetiti izgubljeni kontakt?“ upitala sam.

„Hoće, ali imamo neko vreme da ispoštujemo tradiciju pre nego što dođu.“

„Naš plan je bio da knjiga stoji tu kada dođu. Da misle da je ona razlog skrivanja.“

„Dobro, hajde onda da započnemo.“

Krenuli smo kad vratima kuhinje, kako bismo ispoštovali obred. Njegova supruga ostala je da nas dočeka u kuhinji. Nismo mogli da to uradimo s hodnika, zato što bi bilo sumnjivo. I ovako smo dovoljno sumnjivi, ali ako ga neko još jednom prijavi, Staljin neće imati milosti – smrtna kazna potpisana, ispečatirana.

Badnjak je držao on, a mi smo u rukama nosili slamu, žito, orahe. Do toga smo mogli da dođemo.

„Badnjače, badnjače, ti naš stari rođače, dobro si nam došao i u kuću ušao, Badnjačee, Badnjačee...“ pesma nije bila orna, pevali smo je ispod glasa.

Sve se to dešavalo u par trenutaka. Srce mi je lupalo neprekidno, velika anksioznost u stomaku i grudima. Nisam bila sigurna da li su to moji otkucaji srca ili kucanje na vratima. Da, ipak je moje srce.

Seli smo na pod. Česnicu podelili.

Čudno je bilo poštovati tradiciju. Veru, u ovo doba.

Sve je to trajalo 20ak minuta. Toliko nemira i mira, istovremeno.

Zakucali su. Ušli. Već poznate face. On me je posebno mučio stalno, pri svakom ispitivanju. Mislim da je latentni perverznjak.

No.

„Dobro, šta se ovde dešava? Dogovor je bio da znaš da te posmatramo i da znaš da te prisluškujemo i da si u kućnom pritvoru. Kakva su ovo sada tajna okupljanja?“ Krajičkom oka spazio je knjigu. „Opet pokušavaš da prodaš svetu tvoje perverzne bljivotine?“ Svi smo ćutali. Čekali smo trenutak da spazi Badnjak. Nismo ga sakrili, niti spalili. Nije bilo vremena.

Video ga je, pocrveneo. Poplaveo. Borba.

Prekrstio se. I svi njegovi „pajtaši“. „Dobro, samo pustite momke da ponovo povežu sve. Sledeći put neću biti blag. Ali ovog puta vam opraštam, ipak je ovo veliki praznik i novi početak.“

Ubijen je sledećeg jutra, nađen obešen na drvetu u parku.

Olivera Ćurčić: ZRNO DEČJE DUŠE

Bez obzira na godine, moja opsednutost praznicima ne jenjava, čak je svake godine sve veća i veća.
Praznici mi mirišu. Ukoliko vam nije jasno kako, nema potrebe ni da vam objašnjavam. Jednostavno mirišu, šire se i osećaju svim čulima na našim telima. Ponajviše se osećaju srcem i dušom. Njihovo vreme je najposebnije u godini, to je vreme radosti, osmeha, ljubavi, prijateljstva, sreće, ali i nasuprot tome, vreme neke neizrecive tuge, žala, nostalgije i nedostajanja za nekim ko nije tu, a voleli bismo da jeste.

Baš takav, izmesašan, pomešan, polusrećan osećaj, on je poseban i drugačiji od svih osećaja koji su prisutni tokom cele godine. Vreme praznika treba iskoristiti doslovno, počevši od novogodišnje euforije, pa sve do Božića, najlepšeg hrišćanskog i porodičnog praznika. Opsednutost koju sam pomenula u najvećoj meri oslikava se na novogodišnju dekoraciju. Ne mislim samo na jelku, već na sve što u tim danima domu daje poseban sjaj. Već krajem novembra počinjem da smišljam kako ću ove godine to da “izvedem”, koje boje su u opticaju, kakvi su ukrasi u ponudi, da li je moderno svedeno, jednobojno dekorisanje ili, pak, šareno i pomalo kič. Moje pretrage na Intagramu i Pinterestu su od novembra pa nadalje isključivo “home Christmas decoration” i sve na tu temu. Poptuno se dajem u istraživanja i kombinacije, kao da mi život zavisi od toga. Kako ne bih bila “sumnjiva” ukućanima, ukrase kupujem malo-pomalo. Iz dana u dan obilazim prodavnice “home dekoracije”, štandove po ulicama, tržne centre, kineske prodavnice… Dakle, apsolutno sve gde postoje ukrasi i novogodišnje dekoracije. Pored jelke, zahvaljući Instagram idejama, osmislila sam i “snežni akvarijum”. Kinezi su me potpuno nasamarali veštačkim snegom, koji je, u stvari, običan stiropor u kuglicama, pakovan u kesice, ali, i to sam morala da kupim (čak nekoliko pakovanja, jer kakva je to novogodišnja dekoracija bez snega). U snežnom akvarijumu, dopola napunjenom snegom, “živela” su dva irvasa (vitki, duguljasti, srebrni), a izmedju njih je bila mala jelka. Pored ovoga, osmislila sam još neke elemente snežne bajke. Na primer, u staklenoj bombonjeri, koju sam, takodje, dopola napunila snegom, “živeo” je jedan snežni čovečuljak.

Naravno, bilo je tu još svega, neizostvani Deda Mraz u više veličina i varijanti, keramičke figurice, sveće, biseri, lampica, sijalica…Plašila sam se da “stavim na papir” sve ovo, jer sam sigurna da bih se, u najmanju ruku, onesvestila od cifre novca koji je potrošen. Ipak, osećaj sreće i zadovoljstva kada vidim da je sve onako kako sam zamislila nema cenu. Da se iole “revanširam” samoj sebi za troškove, prijavila sam dekoraciju na konkurs “Najlepša novogodišnja dekoracija”. Moje delo je odnelo drugo mesto ( iako, naravno, zaslužuje prvo) i dobila sam vaučer u jednoj drogeriji (nagrada je poražavajuće mala naspram uloženog truda, ali šta da se radi).

Kada naveče ugasim sve, a ostane da sija na desetine “led lampica” osećaj je neizreciv. Hiljade emocija izbijaju i vrcaju iz tih lampica praveći amtosferu savršene praznične euforije. Ona miriše u svakom kutu doma, pleni nas i razdražuje. Alegorija snežne bajke i odsjaj lampica, pa čak i oslikani motivi na prozorima kuće (za koje sam, kao i za sve, lično zaslužna) govore mnogo više od osećaja i želje za dekoracijom.

Sledi ispraćaj godine i zatvaranje jedne životne epohe.

Sigurno da smo nešto postigli i u nečemu bili dobri, možda bolji nego prethodne godine. Sigurno je da smo pomagali drugima, možda i više nego u prethodnoj godini. Sigurno je da smo se smejali, grlili, voleli, plakali, besneli, vrištali… Živeli.

Dani praznika su dani emocija koje ne treba potiskivati i od kojih ne treba bežati. Red je da im se prepustimo i uživamo u njima. Ukoliko u čoveku ima bar zrno dečje duše radovaće se praznicima i svemu što oni donose. Radovaće se kada vidi okićen grad, lampice u centru i pregršt novogodišnjih ukrasa na svakom ćosku, a upravo to zrno dečje duše čini nas boljim ljudima.

Vanja Kovačević: PORODIČNA FRKA

Oduvek sam mrzela porodične farse. Mislim na ona ničim izazvana porodična okupljanja u “svečanim” prilikama nazvanim u narodu Božić, Uskrs, Slava i tako dalje... Aj’ da je samo ta tri “praznika” već se tu nađe (niko ne zna zašto) i još 500 dana godišnje koje moram da provedem na dosadnim družanjima bliže i dalje familije. Za više od pola ni ne znam kako se zovu. Ono što me posebno nervira je to da svi očekuju da sam fino, vaspitano dete. I uglavnom tu negde usledi mamina rečenica: “Ajde, brate, pritrpi danas, pretvaraj se malo. Bože Saša pa ti ne znaš ni da glumiš. Kao da sam ja presrećna što moram da se kezim svima.” I tako počinje ta prelepa farsa lažnih osmeha i izbrojavanja sekundi do odlaska kući.

Želite li opis moje familije? Ne? E, pa žao mi je, opis ide gratis. Dakle, moj otac, Svetoljub, kao glava porodice Kokotović sedi u pročelju. Tačnije tu je stacioniran, ali on nikada ne sedi, jer je toliko živčana osoba da nema mira već stres izbacuje tabanjanjem kroz kuću. Moja majka, Marica Kokotović Ex Slavčević (jer red je da navedem kako piše na fejzbuku) je glavni pomagač u kuhinji, ona zapričava goste (da ne bi virili u kujnu), dok tetka i baba kuvaju ručak. Čika Mile, je glavna faca porodice Kokotić (došlo je do greške u administraciji, te tata i čiča nose isto – različito prezime). Dakle, čika Mile sedi odmah do tate, i večito izbacije neke šale koje su dodijale i bogu i narodu. Strina ga večito ćuška; ni ne uđu u kuću, a ona će: „Smanji alkohol!“. Tetka, tatina sestra i baba, tatina majka obitavaju uglavnom u kuhinji i dobacuju večito neke zajedljive komentare na račun moje majke, dok ona odgovara uglavnom u stilu: „Psihijatar mi je rekao da se ne nastavljam sa budalama“. Teška priča. Teča, tetkin muž, zadužen je za vino. Inače oni su sa severa Vojvodine i kada dolaze kod nas obavezno kupe tonu nekog dobrog vina na Fruškoj gori. Tu su Sonja i njen tutlavi momak, nemam ništa protiv, ali lik ne progovara vać dve godine, jedva zine kad treba supu da utrpa u sebe. Tu je i nezaboravni deda Pera koji u poslednje vreme progovara samo: „A?“ jer je ogluveo pored televizora slušajući one u skupštini, a baba Zorka mu dobacuje: „Gluvaću“, na šta on uglavnom odgovori sa: „A?“ i tako u nedogled.

Znate ona čuvena pitanja: “Imaš li dečka?”, “Mala, kaš se udat’?”, “A kako je u školi, sve petice, je l’?”. Brate! I šta ću, moram, jer sam fino dete da im odgovorim na fin način. Ali moj fin način: “Ne nemam nikog, ostaću zauvek sama”. Uh, to ih posebno pogađa, svi počinju da pljuckaju i da se krste, a onda kažem: “Ma šalila sam se, lazbejka sam”. E, onda krene moja majka: “Bože dete šta lupetš gluposti. Kaži lepo da nam zet ima firmu i da ćeš da se udaš u metropolu”. Onda kreće opšta pometnja da nije možda moj momak kriminalac, ili rasturač droge i oružija, pa otkud u Beograd, pa kakva je to firma, pa da li se volimo, što se već nisam udala za njega kad je već situiran, ima li stan i kola, živi li sa roditeljima, koja mu je boja očiju i da li obuva cipele kašikom ili prstom kako deda Pera. “Viljuškom uglavnom obuva”, kažem ja i pokušavam da skrenem temu.

Što se tiče petica u školi samo prevrnem očima uz rečenicu: “Brete, baba ja sam na fakultetu”. “Ne zna baba sine, znaš da ima samo sedam razreda, osmi nije mogla da završi, jer je deda ukrao da mu decu rađa” – gunđa stric. “Supaaaaa” viče tetka iz kuhinje. Ćale počinje “Znaš ti Mile, da će moja Saša da bude predsednik Matice srpske u najmanju ruku ili bar ministar prosvete”. “Jao ćale, jebote” – pokrivam oči rukom (Ne znam ni da li ću se zaposliti ikada...). “Aj smarajte nekog drugog malo, eto, Sonja je završila faks i udaće se u roku godinu dana”. “Ona nije interesantna”, dobacije ujna Slavica.

Nekako se na stolu pored supe nalazi i sarma, te čika Mile traži pradajz sos da prelije sedam sarmi koje je natrpao u tanjir (nije da brojim, ali nije ni da imam šta drugo da radim). Ja ostajem na onom fruškogorskom vinu. Od kako sam krenula na fakultet, shvatila sam da je to jedini način da istipim familiju (eto nešto korisno može i na fakultetu da se nauči). Teča dosipa vino uz rečenicu: “Mogla bi nekad da svratiš kod nas, znaš imamo farmu ovaca, muža nije nikad bila bolja. Kupio sam ovcama neku mast, ona se laganim pokretima utrljava svako veče na vimena ovaca te one daju mirišljavo mleko” (Bože daj mi nekog zmaja, makar i od Šipova, da odletim daleko odavde). Stiže mi poruka... “A je l te to momak zove?”, “A što on nije ovde?”... “Nije mogao da dođe, ima ispit”. Mislim u sebi, neću ga ni zvati. Posle one sramote kada je čika Mile pitao onog mutavog Ivaninog dečka “Prkiš li ti ovo?” ne usuđujem se da pozovem ovog mog.

Pečenje je na stolu, pritom mislim celo prase sa sve jabukom. E sad tu sledi uvek interesantna svađa kome će da pripadne glava a kome repić, i naravno besumučna rasprava da li je slađe jesti rep ili uši te svinje. “Ja ću jabuku”, dodajem.

Baba služi kolače, ćale naravno uzima ceo pladanj pred sebe i kreće šećerna eksplozija u njegovom organizmu. “Dobićeš dijabetes tipa dva Svetoljube”, šizi mama. “Ako do sad nisam dobio DiJaReTeS neću ni od sad”, uzima telefon i gugla DiJaReTeS – značenje, “pa to ne postoji Marice, šta lupaš. Nego zete, šta ti misliš o mafijaškim kartelima?” (E sad smo ga svi ugasili). Otac drži glavnu reč, jer je najnačitaniji od svih (redovno čita Kurir, ponekad i Informer), pa kreće: „Postoji ruska mafija, američka mafija, pa Koza Nostra,...“ Cija, Bija, Mija, Pija i tako u nedogled. Toliko se svi raspravljaju, ni da su završili prava na Sorboni, da probude deda Peru koji se ušuškao u fotelji da malo prevari ručak. „Imao sam ja kozu Spomenku“, viče deda Pera. „Kakva sad Spomenka?“ pita tata. „Pa koza, Svetoljube, sad pričate o kozi Nostri, kažem imao sam i ja Spomenku, e svašta, i onda sam ja gluv.“ Zanemarimo upravo ovaj događaj, nego da zavirimo u kuhinju. Tamo žene uveliko ogovaraju sajt Ceca Malić Plačković – kurs za noktiće, tetka se razočarala, al onako pravo. Mama gunđa kako je ona oduvek negovala sopstvene nokte i lakirala ih u boje proleća i jeseni, po potrebi. „Jest, pa kad si vrlo aktivna u kuhinji, pa ti ne pucaju“, dodaje tetka. „Kuhinja je odavno prevaziđena, sad postoji Donesi.com i sve je rešeno“, mama će na to. „Ništa bez domaće supe“, dobacuje baba. „Kad vi odlučite da umrete, ja ću lepo Donesi.Slava.com i rešen problem, moš misliti, da se zamajavam oko supe ceo dan“. Blago se udaljavam od svih njih i posmatram ih iz daleka. Prava idilična porodina, Bože mili koliko smo samo slatki...

Uzimam torbu i ključeve. Odustajem, ovaj put definitivno odustajem. Sedam u kola, i uz duboki uzdah, sklapam tri prsta, ali ipak odustajem i od ideje da se prekrstim, nema tu pomoći. Palim auto i odlazim što dalje u nepotnatom pravcu.

Jelena Jelisavčić: SREĆAN ROĐENDAN, NAĐI PARICU

Budim se sama, oko sedam časova. Najpre shvatam da sam se probudila, da nije više ništa san, protrljam oči i ustajem iz kreveta. Umivam se, sređujem i izlazim u sobu do mojih, koji su uveliko budni i spremni. U vazhuhu se oseća miris tamjana, mira, sreće i bezbrižnosti. Radost se širi pogledom, osmeh je zarazan. Nakon uobičajenih obreda, Hristos se rodi pozdrava, i klasičnog prazničnog doručka izlazim napolje. Hladnoća me usporava, ali danas je sve tako posebno, pa zanemarujemo sve začkoljice i stvari koje nam nisu drage. Usput nešto razmišljam, zar Isus nije rođen u proleće, a zašto onda mi slavimo dan njegovog rođenja u sred zime? Zar stvarno milioni ljudi rade iste ili slične stvari na današnji dan? Kako li je taj Isus izgledao, jel bio stvarno takav kakvim ga predstavljaju... Je li moguće da je on zaista Božiji sin! Da li je postojao takav Isus jednom davno? Tema religije je oduvek bila velika misterija. Često čujem raspave na pomenutu temu, ratovi su se vodili zbog nje, hiljade ljudi dalo živote zbog nje. U svakom slučaju, jako moćna stvar. Elem, izgubih proslavu ovog dana iz vida. Nisam sigurna da li postoji određeno propisano pravilo kako se slavi Božić. Sem tog neizostavnog doručka i pozdrava, osmeha i radosti, koje je obavezno, ostalo je individualna stvar. Poenta i jeste u miru koji se oseća tada, u bezbrižnosti. To je period u godini kada zaista verujemo, još više i snažnije nego ostatkom godine. To je vreme kada se i odrasni spuste na nivo, pa veruju i u čarolije, magiju. Očekujemo i dozivamo čudo, nadamo mu se. Bilo bi zanimljivo uporediti proslave istog praznika u vise različitih gradova, država pa i kontinenata. Onda bi sigurno nastao haos. Svakako postoji mnoštvo i razlika kao i sličnosti. Kod nas, neizostavna stvar je parica koja se stavlja u hleb, odnosno česnicu, kako se zove taj božićni hleb koji domaćica napravi, i drvce malo. Ono ponenuto čudo je da će onaj koji nađe paricu, nakon što se razdeli svima za stolom hleb, imati para tokom cele godine ili bar do sledećeg Božića, a onaj ko pronađe drvce, imaće sreće naredne godine. Zanimljivo je što ipak postoji neka tajna želja i potreba da baš mi izvučemo te simbole, i opustimo se u izobilju u narednom periodu.

Mi Isusov rođendan obično proslavljamo žurkom, ili svirkom. Mnogo se radujemo i svake godine jedva čekamo taj januar. Sa neke strane gledano, nema pozivnica, ulaznica, poklona, svi su pozvani, i svi moraju lepo da se provedu jer nije baš običan rođendan i svakidašnji. Pa, nema čak ni torte, svećica. Ali je zato dobra atmosfera tu, pesma, sreća. Još ako je izvučena parica, onda nema brige.

Tanja Kojić: JEDAN KRAJ ZA JEDAN POČETAK

Sunce polako prodire u moju sobu. Iz kuhinje se čuje zveckanje pribora za jelo. Prijatni mirisi novogodišnje trpeze miluju mi čula. Polako otvaram jedno po jedno oko. Na podu bačene, pocijepane najlonke, šljokičasta haljina, prevrnute potpetice sa unakaženim petama. Bravo Mašo, to ti je pravi način da zakoračiš u Novu godinu! Ako se po novogodišnjem jutru godina poznaje, onda sam ja pravo uprskala stvar. Moblini je ponovo zazvonio. Ovaj put je taj neko bio dovoljno uporan da me je probudio. Bio je to Mišo, moj dragi.

-Dobro jutro, ljubavi

-Dobro jutro, dragi

-Do kada se to spava mila moja?

-Ne znam dragi, pravo sam se komirala. Kako si ti?

-Ja oka nisam sklopio. Znaš... nisam prestao da razmišljam o onome od sinoć. Žao mi je što smo išli tamo.

-Znam i meni je. Nažalost vrijeme vratiti ne možemo.

- Nažalost...

-Ej Mišo, pita te moja mama da li bi došao danas kod nas na ručak. Znaš kakva je, smaračica. Ako ne dođeš to će za nju značiti da te i nisam pozvala. Ajde molim te, dođi da je skinem sa vrata.

-Rado mila, ali ne mogu. Moram do keve. Ne bih da i za Novu godinu bude sama, a i naljutila bi se ako ne bih došao na sarmu.

-Okej dragi, čujemo se onda kasnije. Ljubim te.

- Čekaj Mašo, htio sam te nešto pitati. Jesi li vidjela vijesti?

-Ma kakve vijesti Mišo, sad sam oči otvorila.

-Izašlo je na svim portalima, svi pišu o onome Mašo. O onom liku sa dočeka.

-Onaj čudak? Zašto? Šta se desilo?

-Izgleda Mašo da se on sinoć nije šalio.

-Kako to misliš?

-Mašo, ti i ne znaš. Izveo sam te sa dočeka u trenutku kada se lik bacio sa balkona. Izvini što ti tek sada to kažem, ali znam da bih te samo uvukao u probleme da smo ostali minut duže.

-Mišo, reci mi šta se tačno desilo, ne mogu da povjerujem u to što pričaš!

-Skočio je sa balkona tačno u ponoć. U trenutku kada smo ti i ja napuštali pab, hitna je već bila na putu. Na njegovu žalost, preživio je pad. Nije bila neka visina pa se samo značajnije ugruvao.

-Mišo šta to pričaš?!

-Mašo, to nije sve. Nakon što su ga pustili iz hitne on se vratio na doček. Pokupio je par drugara i sjeo u auto. Divljao je po gradu i razbio se tu, blizu nas, na onom semaforu. Prošao je kroz crveno i zaletio se u neki kamion.

-Daj! Je li neko stradao?

-Mašo, svi su mrtvi.

-Kako znaš da je to baš on? Možda je to neka greška

-Mašo to je sigurno on. Rekli su da je mladić sa inicijalaima N.M. nakon napuštanja bolnice divljao po gradu i da je prouzrokovao veliku nesreću. Onaj lik je rekao da se zove Nenad..To je sigurno on. Grozno.. Kakav početak Nove godine..

-Ja sam u šoku! Osjećam se djelimično krivom jer samo par sati ranije ja sam ga savjetovala da na život gleda drugačijim očima. Ono što mi je rekao, odzvanja mi u ušima. Ne znam kako ovo da svarim. Užasno je Mišo, užasno!

-Tako se gadno osjećam što sam te nagovorio da odemo u taj pab.

-Mišo, hoće li nas sada ko dirati? Policija?

-Ne brini. Samo se ne javljaj na telefon i nikom ne otvaraj vrata. Od toliko ljudi u pabu teško da će se ko sjetiti nas dvoje. Izvući ćemo se iz tog problema već nekako. Strašno je to kakvih sve ljudi ima na ovom svijetu. A mi nesrečnici naletimo baš u taj pab od toliko drugih. Uostalom, ne znam ni kako su ga pustili. Nije imao ulaznicu. Zar nisu vidjeli u kakvom je stanju. Pozvan nije bio, to je sigurno.

Nekoliko sati ranije...

Muzika trešti na sve strane (bubnjićima je najteže). Otvarajući vrata paba ogromni talas narodnjaka preplavi moj neiskvareni muzički ukus. Dim pomiješan sa ljudskim ispravanjima natjera moje oči da zasuze. Alkohola na sve strane, koliko ti srce poželi. Prilazi mi neki ispijen lik: „Jel znaš da motaš?“ Ja bleno, ne znam šta me snašlo. Gledao sam kako motaju milion puta, ali bolje da ništa ne diram, još mi fali da mi se ismijavaju kako ne znam danas tako uobičajenu radnju. Pažnju mi privlači lik za šankom koji bulji u praznu čašu u kojoj je ranije bio vinjak. Zaključujem da je u pitanju neki težak slučaj.

Ulazim sa Mišom u neki nepoznati pab. Ljuta sam na njega što me dovodi na ovakvo mjesto, ali ajde šta da se radi. Kako kažu naši stari nije bitno gdje si, nego sa kim si. Velikom brzinom odmjeravam svaku žensku da vidim kako je koja obučena i donosim zaključak da sam tip top u odnosu na ostale. Ego mi raste i počinjem polako da se prepuštam ritmu mase. Nakon desetominutnog đuskanja primjećujem jednog lika koji bulji u mene vapajućim pogledom. Nastojim da ne obraćam pažnju na njega, ali nešto me vuče da s vremena na vrijeme uputim pogled ka njemu. Odlazim do šanka po još jedan bambusić i dok čekam da mi konobar smućka omiljeno pićence počinjem polako da se upuštam u razgovor sa čudakom. Malo šta sam saznala o njemu. Na svako moje pitanje odgovarao je jednom riječju ili samo pogledom. Izgledao je kao čovjek kome se nešto strašno desilo u životu, ali ja nisam mogla da naslutim šta je u pitanju. Rekao mi je da je život misterija koja ga godinama muči, ali da je na tragu odgonetanja smisla. Ništa mu nisam mogla u takvom stanju pametno da kažem, osim da će bolja vremena doći i da ne očajava.

Dok ležim u krevetu više pogođena činjenicom da je jedan mladić jutros izgubio život, nego što je Nova godina, razmišljam o smislu proslava. Šta je to što mi zapravo proslavljamo, ili da budem preciznija kakav je to način na koji proslavljamo? Da li neko u tom trenutku slavi život, a drugi smrt? Postavljam sebi pitanja koja sam trebala par sati ranije kada sam otišla na tu žurku. Da li će mi Nova godina biti ljepša ukoliko se te noći opijem i ne primijetim da jedna osoba vapi za pomoć? Da li nečiji kraj za mene može biti miran početak? U tom trenutku mama me zove da se upristojim i dođem na ručak. Sjedam za sto u potpunosti odsutna. I dok posmatram lica ukućana za koje će sve ovo ostati velika tajna, ulazim u Novu godinu poučena jednim krajem koji za mene predstavlja novi početak, novu mene.

Милош Петровић: У ИМЕ ОЦА И СПИДА

Мантија ми је изгужвана и ужасно прљава, али ћу је ипак обући јер немам другу. Не даје ми се новац на ову као свету одору, иако ми је плаћено за то, паре су отишле на друге ствари. А и ови парохијани и шатро вјерници кад ме виде пуни су неког страхопоштовања, мисле да сам нешто бољи од њих, да сам ближи Богу, тако да неће примјетити све ово. Сутра је ето тај празник а данас се суздржавају од неке хране и пића. Да, они се суздржавају а ја не. Што бих гладовао и радио нешто на силу, кад сам се ождерао као стока у своја четири зида, попио пет ракија и изашао из црквеног дворишта међу своје овчице. Пресавијају се празних стомака у којима је мало рибе и кромпира, док ја, Обеликс, им тупим о духовном уздизању тим гладовањем. Они стварно мисле да ће постом, или боље речено дијетом учинити нешто. Ето, нема везе што варају, краду, убијају, раде све што и ја, то није битно, битно је које месо једу, који сир и сличне небулозе. И како ја сад да се не поигравам и да не музем такве људе, то је јаче од мене. Међу колегама пастирима ја сам најбољи чобан. Пада мрак а тако пада и моја воља за оним што сад слиједи. Скупљају се ту код цркве са којекаквим дрвећем које ће сад палити. Да их питам зашто то раде, одговориће да не знају, а да мене неко пита зашто се то ради, одговорио бих да не знам. Али ајде, запалише га и сад скакућу око ватре као индијанци. Цивилизација је можда напредовала али људи дефинитивно нису. После тога слиједи ватромет за који сам ја лично скупљао средства од њих. Одушевљени су, сликају га и гледају у небо како се те боје преплићу. Ни на крај памети им није да се од тог новца могао нахранити чопор њихових гладних ближњих. Не, Бог то не воли, он обожава да гледа слике ватромета на њиховим душтвеним мрежама и да им ту баци лајк умјесто благослова. Само нека су ми живе и здраве, овчице моје малене, наивне, са интелектом парамецијума. Коначно се и то завршило па у окриљу ноћи скидам досадну црнину са себе и одлазим у оближње мјесто у кафану, они тамо не знају ко сам ја и који ми је позив. Ту прошетам крај кошута у халтерима као највећи јелен у крду. Кључни сам играч у тој игри па тако имам кључ за њихове кључаонице. До јутра ћу те анђеле да претворим у ђаволице, па се такав враћам својој жени, попадији, неодговоран као реторичко питање. А она ме воли, завољела ме је после првог шамара. Будим се са поганим осмијехом, природним силиконским, спреман да отаљам њихов највећи празник. Ево их, врви предворје цркве, инвазија лицемјерних мрава. Једном годишње се сјете да вјерују у нешто, што се мене тиче могли су и данас да преспавају службу, јер се моле само ономе ко их храни, као што је у Сомалији божанство Уницеф. Та солуција никако није добра, сви у њу вјерују а она никако да се покаже, то је догма. Док се спремам да одрадим молитву и сву ту церемонију пред њима, гледам једног дједа и његовог унука. Објашњава матори малом како се све то ваља, јер су све то тобоже радили преци. Ту ускачем ја са додатним објашњењем, увијек измислим неку нову причу а фосил само клима главом на моје измишљотине. Једва чекам да и њега испратим и да његов испраћај наплатим по својој новој тарифи. Ако не буду имали довољно, нећу му ни доћи на парастос, нисам клошар да радим за сићу. Не знам откуд им та идеја да ми живимо аскетски. Ексирам још једну и почињем са службом док се они гурају као сардине, срећа па сам ја на врху конзерве. Набрајам ријечи које ми падају на ум без икаквог смисла, и они и ја једва чекамо да се ово заврши. Док рецитацију механички обављам у глави ми је мисао, нека је са срећом то о чему год да се ради. На крају их храним из исте кашичице, али почевши од шугавих бабетина, потенцијалних убица без алибија. Када су све то завршили, пратим их на рођенданску журку онога са магичним штапићем. Њиме ствара баш сад, ни раније, ни касније. После тога ће да славе онога који је створио њега, па онога који је створио оног што је створио њега. Или пак неће, компликовано је то за њих. Ту ћу их оставити сад, да вјерују у доброту која им доноси болести и глобалне ратове, за боље и нису. А за мене празници су депресија, као што су украси од Кинеза.

Svetozar Marčeta: (FOTO/VIDEO) NEVEROVATNA ISPOVEST FONTANE NA SLAVIJI

(FOTO/VIDEO) NEVEROVATNA ISPOVEST FONTANE NA SLAVIJI: Intervjuisala je šačicu opozicionarskih GOVNARA i OVO SU JOJ REKLI!!!!!

Iskreno, ovi praznici mi baš teško padaju. Uhvati me neka melanholija, depresija, tuga za mladošću i za rodnom Kinom. Ali takav je život nas fontana, šljaka, svirka, malo kovanice u vodi, malo Romi, malo alkosi i tako... Retko iznosim svoje mišljenje i hvala vam na ovoj prilici. Inače, stidljiva sam po prirodi, u poslednje vreme samo sviram i trpim beogradske vozače. Teška su vremena, ali sve bi se to podnelo da su ljudi prema meni malo normalniji. Ne volim da se bavim višom politikom, ali ako ste primetili - u poslednje vreme sam prinuđena da bacam vodu bar pola metra duže nego inače (ne prskam, nego prelivam). To je znak mog ličnog bunta – ljudi me jednostavno omalovažavaju, pljuju me, ne želi niko da se parkira pored mene na kružnom toku da čuje kako sviram... Moj tata kaže da su to fašisti i ološi. Kaže da sam ja njemu najlepša i da puno koštam – s toga bi oni trebali da budu zadovoljni, ali narodu se ne može ugoditi. On procenjuje da vredim oko 2 miliona eura, iako će zli jezici reći da koštam ispod bednih 200 hiljada. Stoka. Moj tata se inače noću vozi gradom i menja ulične sijalice kad ne može da spava sa svojim najboljim drugarom, ali to je neka druga priča. Ljudi koji ne vole mog tatu i njegove drugare svake subote jašu po meni, duvaju u pištaljke i dernjaju se. Postalo je mnogo naporno i s toga sam odlučila da saznam o čemu se zapravo radi. Jedan dečko sa čudnim bedževima na maskirnoj torbi, fluroscentnim žutim prslukom i sa transparentom u rukama ispričao mi je jednu, kako on kaže, poučnu bajku. Prenosim je u celosti:

Nekada davno u jednoj dalekoj zemlji - stotine hiljada pastira izašlo je na demokratske izbore da odabere svog vođu. Naravno, glasali su za čoveka iz sopstvenih redova, a ostali su morali to da prihvate - jer to je, zaboga, rajski sistem demokratije. Međutim, pastirima je trebalo samo nekoliko godina da od dotadašnjeg bajkovitog demokratskog sistema, uspostavljenog od strane čuvenih grčkih mislioca, uspostave sopstveni. Njihov sistem nije se mogao bitnije razlikovati od njihove profesije – pa su tako sa građanima rukovodili kao i sa ovcama, a sa državom kao sa slobodnom livadom bez pravila i zakona. Okružili su se svojim poslušnim ili ucenjenim ovcama, poltronima, malograđanskim šljamom koji zna da samo u takvom sistemu može da profitira, pa su pljunuli na svaki normalan dijalog, pogazili tuđa mišljenja i tvrdili da protivnike treba nazivati džukelama, lopovima, udvoricima, stranim plaćenicima, fašistima... Da budućnost ove zemlje treba oterati, a da šest stotina univerzitetskih profesora treba nazvati bezvrednim i beznačajnim.

Nisam sigurna da sam najbolje shvatila ovu priču, mislim da nije čak ni dovršena, ali – ipak sam ja samo fontana. Ostavljam čitaocima tumačenje na volju. Ipak, znatiželja me nije popuštala pa sam iskoristila priliku da ispitam još jednog besnog mladića, koji je sedeo na ivici mene. Ovako nekako je tekao razgovor:

Ja: Hej, šta radiš?

On: Ništa, šetao malo. A ti?

Ja: Ma evo, šljaka. Ja bih volela da mogu da šetam, gde si sve bio?

On: Plato ispred Filozofskog, zgrada RTS-a, Beograđanka, Ti...

Ja: Zašto zaboga završite svi na meni nije mi jasno... Pričaj, šta si video sve? Da li je u gradu praznična atmosfera kako to obično bude u ovo doba godine? Treba da dam neki intervju u vezi praznika, a nemam baš mnogo ideja.

On: Video sam precenjene ulične svetiljke i novogodišnje ukrase, najskuplju jelku na svetu i tunel vremeplov u bojama naše trobojke, ali nema praznične atmosfere, jer je pola miliona mojih sunarodnika na peronima i stanicama. Video sam gladne i bolesne koji čekaju SMS. Video sam lažne novinare, komentare za sendvič i dublji džep. Video sam blic fotoaparata, video sam osudu i upiranje prstom. Video sam lažne diplome i izmišljena radna mesta. Video sam političke sinove ratnih zločinaca sa periferijskim autobusima u svom gradu. Video sam poslušnike i duvače u čaj. Video sam mrtve kako glasaju i žive kako kradu. Video sam dobre u zatvoru, a loše na slobodi. Video sam milostinju u kulturi, a milione u farmi. Video sam novu železničku stanicu sa starim vozovima, koji više ne saobraćaju. Video sam umetnike u medijskom blatu...

Ja: Čekaj, stani. Ne mogu ovo ljudima govoriti to će neko da čita ipak, novine koštaju samo 20 dinara. Dobila sam duplericu, a u ovom broju izlazi i poster Milomira Marića u prirodnoj veličini, kako u levoj ruci drži Miroljuba Petrovića dok desnom rukom vraća Kosovo. Vidiš i sam da će se prodavati nenormalno, s toga mi bolje reci nešto lepo što si video.

On: Par stvari svega. Video sam osmeh, ponos i neki novi građanski bunt. Video sam nadu, borbu i čast. Video sam slobodu i čuo sam 5 miliona pištaljki spremnih da odsviraju kraj.

(Završiti tekst drugačije, preformulisati, kontekst nije bitan. Dodajte nasumično sledeće pojmove: žuti, ljotićevci, tuku žene, batinaši, Soroš, američka ambasada, vešala, linč)

___________________________________________________________________________

Dunja Brusin: IVANJDAN

,,Oj, u gori oganj gori,
oko ognja kolo igra,
devet braće s Martom sestrom.
Na Marti je jedna parta,
okićena ružicama,
pozlaćena zvezdicama”.

Svake godine uoči Ivanjdana do sela je dopirala pesma. Momci i devojke odlazili su u šumu gde su palili velike vatre oko kojih su pevali i igrali proslavljajući Sunce u zenitu. Čekajući da je plavooki mladić primeti, Morena se navodno zanimala raspravom dve nepoznate devojke.

-Sunce će sutra da zaigra na nebu!

-Nije taćno! Sunce će sutra da zastane na nebu!

Svetlost vatre bila je velika, dovoljna da stvori iluziju dana i da Morena jasno vidi mladićeve velike oči. Bio je naslonjen na stari hrast blizu vatre, licem gotovo unesen u plamen. Primetio je Morenin pogled i nekoliko trenutaka se dvoumio da li da joj se obrati.

-Voliš da posmatraš vatru Morena, upitao je mladić.

Klimnula je glavom, zbunjeno se osmehujući crvenog lica. Pitala se odakle joj zna ime.

-Znaš li da su davno baš ovaj hrast ljudi smatrali drvetom života?

Mladić nije odustajao, želeći da nastave razgovor.

-Znam. Trebao bi da budeš oprezan jer sediš pod njim.

Našalila se pred ostalima.

***

Sutrašnji veliki posao primorao ih je da prekinu razgovor i pođu ka selu. Moreni je do kuće trebalo sat vremena, možda i više. Pošto je svanulo, odlučila je da nabere ivanjsko cveće za novi venac. Lik plavookog mladića nije mogla izbaciti iz glave i po prvi put savijajući venčić izgovarala je pesmu koju je pratila ljubavna magija.

-Miloduha da se milujemo,
a nevena da mu srce vene,
čubar cvjeće da me dobro čuva!”

***

Stigavši do kuće sa novim venčićem, Morena ugleda mladića kraj kapije. Držao je venčić od prošle godine u rukama.

-Svarun, drago mi je!

Sa osmehom joj je pružio ruku.

-Kao izvinjenje za to što ti se nisam predstavio, baciću stari venčić u reku umesto tebe, da ne moraš još satima da šetaš. Vidimo se danas na proslavi!

Sa osmehom je otrčao prema reci dok je Morena zbunjena ušla u kuću.

***

Svarun se osećao čudno. Stotinu puta je razgovarao sa lepim devojkama, ali kako to Usud ume da udesi jedino je Morenina magija uspela. Nije prestao da razmišlja o njoj i sada je bio delimično zadovoljan jer je uspeo da privuče njenu pažnju.

Kada je stigao do reke i sagnuo se da spusti uveo venčić nešto ga je uvuklo u vodu.

-Otvori oči i slobodno diši, mladoženja! Grozno se smejao starac zelene brade i kose prekriven muljem.

Svarunu je bilo jasno da se radi o Vodenjaku, vodenom demonu koji odvlači muškarce u vodu kako bi ih oženio jednom od svojih ružnih kćerki.

***

Zabava u selu je počela. Morena je neprekidno pogledom tražila Svaruna, ali njega nigde nije bilo. Osetila je da se nešto čudno dešava.

-Nemoj da si zabrinuta. On ne vodi računa ni tokom običnih dana, a pogotovo o značajnim praznicima i datumima. Videla si da je nezainteresovano sedeo pod hrastom dok smo svi preskakali vatru i pevali.

Tešio je Svarunov drug, ali Morena je znala da se nešto loše dogodilo. Sačekala je da se svi ponapijaju kako bi mogla da ukrade konja i ode do reke.

***

Jašući obalom nadala se da će naići na Svaruna. Dozivala ga je iz sveg glasa, ali od njega nije bilo ni traga. Kada je već počela gubiti nadu, ugledala je prošlogodišnji venac na obali.

-Nije ga ubacio u vodu! Nešto mu se desilo!

Dotrčala je do venca, a kada ga je uzela u ruke bio je sav od mulja i žabokrečine.

-Vodenjak! Uzviknula je na glas.

Bez imalo straha i emocija, prišla je konju, zakačila veliki kamen za njegovu nogu i gurnula ga u reku da potone.

-Umilostivi se demonu grozni, pomislila je u sebi.

Tada se na površini reke pojavilo telo.

-Svarune, spasila sam te! Povikala je presrećno dok je momak plivao ka obali.

***

Momak i devojka sada su stajali na obali naspram starog hrasta. Svarun je grlio Morenu šaputajući joj na uho:

,,Miloduha da se milujemo,
a nevena da ti srce vene,
čubar cvjeće da te dobro čuvam!”

7. PRAZNICI

Tema u narednom zadatku relativno je široka i glasi jednostavno – PRAZNICI. Preciznije rečeno, tema može biti bilo koji od skorašnjih zimskih praznika: Božić, Nova godina, slave, Srpska nova godina.

Ne postoje detaljnije pojedinosti koje se moraju ispuniti. Skrećemo pažnju da se praznici mogu iskoristiti kao građa za priče o dočecima, slavljima i uopšte proslavama, ali se možete pozabaviti i njihovom mitološkom, istorijskom i kulturnom dimenzijom.

***

Rok za slanje radova je petak, 22. februar.

Srećno pisanje!

Татјана Тривунић: САН ИЛИ НЕ? / МОЈ САН

Сан или не?

Мамурна јутра након бурне ноћи увек су јој пролазила у бунилу, тако да није знала шта је стварно а шта не. Овај пут, све је било двоструко чудније. Насилно отварање врата тргло ју је из дубоког сна. Пред њом се створила сасвим непозната особа која је нервозно почела да је испитује где је синоћ нестала њена најбоља другарица са којом је уредно кренула кући као и сваког викенда до сада. У том бунилу сазнала је да се до тог тренутка није појавила код куће и да нико не може да је добије. Панично узима телефон, напамет куца број, али све што добија као одговор јесте говорна пошта. Већ ужурбано почиње да осмишљава план потраге када је уздрмано буди галама у суседној соби. Чује браћу како се сада већ традиционално свађају око компјутерских игрица. Ништа јој није јасно, да ли је сањала, да ли се заиста нешто догађа... Ставља слушалице на уши не би ли се искључила из галаме, окреће се на другу страну и у том тренутку буди је звоно на телефону. Чује ломљаву у својој кући. Тек сада ништа не разуме. Нервозно устаје из кревета, сада већ поприлично мамурна и збуњена, схватајући да је тек сада уствари будна. Види да је већина битних ствари у њеној кући поломљена и много непознатих људи који су јој прошлу ноћ ненадано дошли на рођенданску журку. У том тренутку помислила је само да би волела да се само из овог кошмара пробуди док јој не дођу родитељи.

***

Мој сан

У мом малом војвођанском граду на северу Бачке постојао је такозвани криви мост, који реално гледано и није био толико крив, али је наспрам осталих био један велики лук. Као деци свима је изазов био да преко њега прелазимо, али то нико није смео да уради без родитељског надзора, нарочито зими. Једног јутра, тек што је свануло,пешачила сам дуго и дошла баш до кривог моста који је у том тренутку прелазило зачуђујуће много људи. Кренула сам преко њега како бих прешла на другу страну канала и таман мало што сам прешла половину под ногама је кренуло подрхтавање. Окренула сам се нагло, а ограда моста била је преполовљена. Људи уплашено падају у воду, чује се вриска, а ја стојим као парализована. Са свих страна чује ,,трчи“, ,,бежи“, а ја не могу да направим ни корак. Мост се преполовио, некако се хватам за мало ограде што је још остало, али и снаге понестаје. Крећем да падам, али срећом чујем аларм који се понавља већ трећи пут не би ли ме пробудио за предавање.

Дајана Јосиповић: ИЗА ЗАПИШАНЕ БИСТЕ НАРОДНОГ ХЕРОЈА / САН

Иза запишане бисте народног хероја

Док потрбушке лежи на преданој земљи која заудара на траг крвавог ђона, држи руке иза главе, као да ће то да га заштити од метка. Лежи иза бисте Симе Лукића у Парку народних хероја.
Пишкио је ту, први пут, сам, док се крио од маминог прута јер је погодио у главу оног мало каменчићем. Стазе су биле насуте, нису још увијек биле асфалтиране.
Није он хтио, али желио га је тако снажно пренути уз те његове тупости док му мама веже пертлу, а он се држи за њено раме и гледа у њено тјеме.
Каква моћ! Испод тебе врх као какав неосвојих планински врх до тада, глава наредника, који притом теби, сагнут, ради око ципеле, и то прљаве. Сјећа се како се према њему тај мали окренуо, чешући ухо, као да би му дупло вратио, па како је заплакао чим се мама умијеша у то њихово гледање.
Он помијера главу час лијево, час десно као да све то посматра у том, ипак свечаном, комаду зида испред себе. Оком надомак од тог окрњеног камена, вјерује његовој снази. Изгледа му моћан и несавладив; додуше, запишан.
Лијева нога сад се већ инстинктивно грчи и прелама у кољену, као да ће кренути сваки час. Не окрећи се, Симо, сад говори наглас, као да је Симо Лукић тај који баца гранату, па га тако брани, баш као што га је оне вечери штитио својом сјеном, док је поносан, истина и уплашен сам пишкио први пут.
Кроз поцијепану гуму на врху лијеве старке, искочи прст. Знатижељан и прљав. Храбрији од главе, али с њом у истој равни. На благ додир на кожи, љутито скрену погелд са свог камена. Види здравог створа. Чуди се његовој плодној дебљини, ту по среди, гдје је жут. Спремно да нахрани. Никада раније није размишљао како силину корисног може да носи такво танко тијело. Под земљом се ваљда скупља снага. Храбра бјелина. Да служи, излази. Ваљда зато ни не хаје.
-Откуд овдје бијела рада?
Ко је ту кога изашао да види, помисли. Учини му се то лијепим.

Стоји пред зградом. Оваква, сва некако шупља смета небу. Као платно је. Са рупама. Ваљало би је закрпити, али не зна чиме се крпе прозори. Чује се смијех. Одмах потом пуцњи. Па опет: промукао смијех, па пуцњи. Чудно. Смијех као да је наредник. Смијех је дјечији. У оним рупама играју се пушкама. Скривајући се иза зида, па избијајући у ону празнину која је некада била прозорско окно, и с једне и друге стране изгледају као да изводе комад. Увијек се крећу бочно. Чини му се да ни они њега не примјећују. Или се праве. Не види им прст на окидачу. Јакне које носе су им превелике и рукави им нису заврнути.
Осјети благ ударац по гузи. Учини му се као да је прут, али не би сигуран.
-Ово је за оног малог, не смијеш то да радиш! И, што си тако прљав?
 Не усуди се окренути, па се све, загледајући да види да ли је то латица бијеле раде под његовим прљавим ноктом, пита је л' умро или можда сања.

***

Сан

Непознати људи у подруму зграде, на журу. Музика се не чује уопште, али се сви крећу у истом плесном ритму. Ја сједим на двосједу који се налази десно од улаза, скроз уза зид са својим оцем. Чује се снажно лупање на вратима. Испочетка се чује периодично ударање једном шаком, а потом као да их је неколико. Улазе четири особе прекривених лица у бијелом. Људи који су то тог тренутка били на ,,подијуму“, остали су у затеченим положајима по отварању врата. Пратим начин на који посматра један од њих. Прилази мјесту гдје сједимо и пуца тати у груди, при чему ја постајем његова свијест: осјетим бол и пролазим свјесно кроз таму, кроз коју он треба да прође.

Slavica Zec: Déjà vu / SAN

Déjà vu
(Kada je putovanje važnije od destinacije)

-Današnje predavanje je pomereno u drugu učionicu, malo manju od prošlonedeljne, ali ne brinite studenti su već obavešteni i čekaju Vas. Ah da, umalo da zaboravim, ovo pismo je stiglo za Vas danas.

-Hvala Vam Selma najlepše. Studenti su spremni kao zapete puške, nadam se.-govori sa osmehom i ulazi u učionicu, noseći papire ispod miške leve ruke, a desnom rukom zatvara vrata za sobom i dodiruje srednje dugme na sakou.

Nekoliko godina pošto je odustao od svog ustaljenog posla, vratio se onome što ga je i privuklo ka ovom pozivu, proučavanje i podučavanje drugih. Profesor David Galahar, nakon deset godina od svoje doktorske disertacije vratio se svom matičnom fakultetu, gde sada radi kao vanredni profesor. Njegov predmet je izborni, a njegovi studenti su u malom broju. Neki govore da profesor David nije merodavan da predaje na univerzitetu, neki govore da je lud, a nekima je samo previše čudan i smešan da bi ga shvatali ozbiljno. Ali oni studenti koji pohađaju njegova predavanja ne veruju u predrasude, a posle samo dva predavanja su se i sami uverili koliko su glasine netačne. Profesor Galahar je neko ko je srušio predrasude, ne samo o njemu samom, već o samom poimanju stvarnosti koja nas okružuje, i o svim onim stvarima kojima nas uče „odrasli“.

- Primetićete da se nekada u svesti neke slike pojavljuju kao munje pre groma. Neka određena slika, može da probudi sećanje na stvari koje su se dogodile, a nekada nekim srećnicima su to sećanja na stvari koje se tek događaju. U narodu popularnije nazivano Deža vu.- na tabli ispisuje Déjà vu. U jednom trenutku se začula graja ispred zgrade, svi studenti dižu glave ne bi bolje oslušnuli, profesor Galahar se okreće ka prozoru takođe, a na vrata užurbano ulazi gospođa Selma.

-Ja se izvinjavam gospodine, ali traže Vas određena gospoda. Tvrde da su vaši bivši studenti i da im je potrebno Vaše mišljenje.- profesor stoji u čudu, jer koji bi studenti njega tražili? –Kažu da je hitno.

-Gospođo Selma kao što vidite, predavanje je u toku. To može sigurno da sačeka.

-Rekli su da su Vam poslali i pismo ranije.- David traži pismo u svojim papirima. Bela koverta na ivicama ukrašena zelenim ružama, a na mestu pošaljioca stoji samo suvi pečat, na kom se ne nazire nijedno slovo, samo sličica leptira u sredini.

-Selma, molim Vas.-pokazuje rukom da ih napusti.- Gde sam ono stao...

-Profesore, možemo mi da sačekamo, ako je hitno.

David odlazi do kabineta, čvrsto držeći svoje dugme. Ispred kabineta nailazi na dva čoveka, obojica u svojim tridesetim. Jedan je imao na sebi kožnu jaknu, a drugi je imao dugi mantil sive boje. Sve mu je to ličilo na šalu. Možda neko želi da dokaže svetu da je lud, ili neko želi da ga ismeje stavljajući ga u poziciju budale koja veruje u gluposti, i baš mu se sada, kada je našao normalan posao, ispred kabineta pojavljuju tipični junaci triler filmova.

-Gospodine Galahari...

-Profesor Galahari.

-Profesore, izvinjavamo se što Vas ometamo, ali nama je zaista potrebna Vaša pomoć. Koliko Vam je poznat rad profesora Stefana LaBerga?

-On mi je bio uzor kada sam pisao svoju studiju o snu, njegovom dejstvu i moćima. On je osnivač instituta na kom su vršena proučavanja lucidnog sna. Izuzetne teorije. Kako vam ja mogu pomoći u svemu tome?

-Vidite profesore Galahar, mi radimo za Lucidni institut, u odeljku suzbijanja kriminala. Naime, određene grupe studenata i lucidnih sanjača, ili sanjara, su pre par godina predložili institutu da počnu menjati svet. Naravno u institutu im niko nije verovao, jer se praksa na institutu odvijala isključivo zarad psihološkog izlečenja pacijenata. Imamo i ogranke u kojima istražujemo i dalje kolika je moć sna, ali tu se i pojavio problem. Jedan naš naučnik, Mark Johansber i njegova studentkinja i asistentkinja, Eva Hol, su nakon jednog eksperimenta na institutu nestali. Iako nismo uspeli da ih pronađemo, ne možemo reći da su nestali bez traga, jer kako mi smatramo, ostavljaju tragove, samo kako bi dokazali institutu da su oni spretniji u svojoj oblasti od ostalih, i da njihova ideja promene sveta je već započeta.

-I dalje ne razumem kako bih ja mogao da vam pomognem.

-Vi ste bili učenik profesora Paula Toleja.

-Kako vi znate za to?

-Profesor Tolej je bio saradnik našeg instituta,i  redovno nas je izveštavao o svojim studentima, koji bi bili dobri kandidati za rad na našem institutu.

-Profesor Paul je umro pre više od dvadeset godina, a ja sam sa njim radio vrlo kratko.

-Možda nam ne verujete. Znamo da ste zauzeti, ali za svaki slučaj ovo je naš broj. Pozovite nas, ako uočite nešto čudno.

-Danas je mnogo teže primetiti neuobičajenosti u društvu no pre dvadeset godina. Ljudi lakše prihvataju različitosti jedni drugih.

-Ovo su stvari koje se ne prihvataju toliko lako. Recimo zašto Vam je zaokružen broj dvadeset  i četiri na kalendaru? Ili...

-Svakog dvadeset i četvrtog u mesecu imam zakazan pregled kod svog lekara.- dva potpuno nepoznata čoveka su se međusobno pogledala i nasmejala.

-Dostupni smo u svako doba. Doviđenja.

Na putu do svog stana, profesor Galahar je uvek išao istom rutom. Dva ćoška pravo, levo, desno, dva pravo, do autobuske stanice gde čeka autobus pod brojem 23A. Zatim posle dvadesetminutne vožnje izlazi iz autobusa, gde posle četiri metara silazi u podzemni prolaz. Zastaje uvek kod časovničarske radnje, ali nikad ne ulazi da promeni bateriju na satu, i nastavlja svoj put do kuće. Tog dana vožnja je bila drugačija od uobičajenog. Na putu do autobuske stanice, bio je ubeđen da čuje korake koji odjekuju, kao da mu prolaznici idu u susret, ali na putu ispred njega bilo je pusto. U autobusu na mestu, na kom je uobičajeno sedeo profesor, sedeo je tamnoputi mladić skrivajući se ispod kapuljače. Profesor je mogao da se zakune da je video da mu oči sevaju poput varnica, ali je brzo otresao glavu i terao te misli od sebe. Isti mladić ga je očepio dok je prolazio pored njega, ostavljajući trag svoje cipele na cipeli profesora. Kada je izašao iz autobusa, prodavac suncokreta na stepenicam podzemnog prolaza mu se nasmejao u facu, gledajući ga pravo u oči. Sada je profesora oblivao znoj, i uspeo je da u trenutku pređe nekoliko koraka, za koje bi mu trebalo barem trideset sekundi. U toj brzini, malo je falilo da proleti pored časovničarske radnje, ali ga je otkucaj sata zaustavio. Čuo je otkucaje, ali njegov sat i dalje nije radio. Stao je ispred izloga i taman kada je hteo da uđe u radnju, da promeni tu rutinu odlaska kući, čuo je komešanje u dnu stepenica ka kojima je išao. Držeći bravu u ruci, u daljini čuje glas koji ga doziva.

-Profesore...profesore...Profesore!- budi se naglim trzajem u fotelji, u svom kabinetu.- Današnje predavanje je pomereno u drugu učionicu, malo manju od prošlonedeljne, ali ne brinite studenti su već obavešteni i čekaju Vas. Ah da, umalo da zaboravim, ovo pismo je stiglo za Vas danas.

-Hvala Vam Selma najlepše. Studenti su spremni kao zapete puške, nadam se.-govori sa osmehom i ulazi u učionicu, noseći papire ispod miške leve ruke, a desnom rukom zatvara vrata za sobom i dodiruje srednje dugme na sakou. – Prošli put smo govorili o snu, danas nastavljamo o istom. Primetićete da se nekada u svesti neke slike pojavljuju kao munje pre groma. Neka određena slika, može da probudi sećanje na stvari koje su se dogodile, a nekada nekim srećnicima su to sećanja na stvari koje se tek događaju. U narodu popularnije nazivano Deža vu.- na tabli ispisuje Déjà vu. U jednom trenutku se začula graja ispred zgrade, svi studenti dižu glave ne bi bolje oslušnuli, a profesor Galahar se okreće ka prozoru takođe, zbunjen, jer ova scena postaje sve jasnija...upravo kao...

-Ja se izvinjavam gospodine, ali traže Vas određena gospoda. Tvrde da su vaši bivši studenti i da im je potrebno Vaše mišljenje.- profesor stoji u čudu...

***

SAN
(Nebo je crno, puno zvezda)

Mora će početi da ključaju, a tlo će se tresti.

Stojim na ivici obale, dok ispred mene valovi divlji tutnje. Zemlja je kao glina, mekana i vlažna po površini. Nije blato i nije mulj, ali tako je rastresita i vlažna kao usled rose. More se ne vidi najbolje od magle iznad njega. Čekamo da krenemo čamcevima i brodovima, jer odavde treba ići. Ljudi bacaju kamenje u vodu, voda na to zapršti, zaciči. Voda vri. Magla iznad mora i nije magla, no para. Čamci sa pogrbljenim muskarcima nestaju  u pari, u vidu izbledelih silueta, a mi koji stojimo na obali, gledamo jedni druge  bez reči i instiktivno se udaljavamo od mora. Ali priroda nas je u zamku postavila. Brežuljak ne možemo da pređemo jer je tlo rastresito, a more od silnih udaraca kamenom pobesnelo, i tako ključajuće, besno kreće prema nama. Breg, breg je jedini spas. Stopala izokrećem na stranu, zabijam ih u zemlju, ali od naleta pare zemlja je vlažnija, te tako vlažna se pretvara u blato i noga mi klizi, rukama se grabim za breg, ne bih li se nekako domogla vrha. Tamnoputi dečak kog sam tu upoznala, svojim izbečenim očima gleda u mene, a u njegovim crnim dupljama vidim samo strah i nepoimanje novonastale situacijje. Prešli smo već polovinu brega, jos malo nam fali do vrha, gledam ka dole, a podivljalo more histerično, besno, puno osvete i bola, guta ljude, svojim teškim ključalim valovima ih odvodi u bezdan. Para se podiže ka visinama, a sa sobom nosi zvuke bola i miris straha, znoja i smrti. Ljudi su dole umirali, zato je bilo toliko bitno pohitati na vrh. Rukom sam dohvatila vrh, držim se čvrsto za zemlju , dok drugu ruku pružam dečaku u crvenoj atlet majici. Ruka mu je dugačka i tanka, ali nekako žilava, snažna. Ovaj decak je borac, mislim se. Neki ljudi su prezrivo ka njemu gledali, ali meni u glavi odzvanjaju reči "Dete je dete", pa kad decu ne razdvajamo, moramo naučiti da to ne radimo ni sa ljudima, jer čovek je čovek. Vučem ga ka vrhu, i jos samo da se povucem ka gore, baš u visini-dužini jednog koraka. Ljudi oko mene sa beznađem spuštaju glavu, jedni druge gledaju u bradu, neki razočarani puštaju ruke sa vrha i bacaju se u besno more. Okrećem se levo i desno, i u daljini, koliko mi je magla od pare dozvoljavala da vidim, dugački redovi ljudi su visili na bregu u potrazi za spasom. Formirali smo neku vrstu živog zida, deluje kao da smo mi tu da spasimo to brdo, a ne ono nas. Čuje se cika u daljini. Ali more dole deluje mirno, pritajeno nas čeka da se umorimo. Uspevam da se domognem vrha, i očekujem pogled na zelena polja kojima dolazi pomoć. Siva voda u jurišu ide ka nama. Bili smo na sred bojišta i ne znajući, slučajne žrtve rata. Kog rata…to nije ni bitno.

More se popelo do vrha i tu kraj vrha je počelo da se hladi, vode se preko brda dodiruju samo kada se u malim valovima prelivaju s jedne strane na drugu. Umorna sam. Naslanjam glavu na ruke, i imam osnovne ljudske potrebe, mislim se da i ja prinesem ratnika ovom boju voda. No ne mogu, ljudi su tu, pa zar da svi sad počnemo da plivamo u fekalijama i mokraći jedni drugih, kao da nema dovoljno smrada u pari, koja već bledi. Breg se od mora i vode pretvorio u bedem, i sada tako na toj brani između dve uvale, na bedemu između dva polja, na platnu između dva dvorišta, odmaraju ljudi glave. Međutim primetih sa leve strane, neke devojke kukaju sto im je para ućebala kosu i zahtevaju da one idu u vc na spratu, do kog se ide metalnim stepenicama u dnu hodnika. Stojim nalegnute glave na bedemu i ljutim se. Neobuzdiv bes mi steže grudi, koje su u vodi i dalje, u vodi koja se sigurno meša sa tuđom mokraćom i fekalijama, a ona mi hoda po bedemu kao po modnoj pisti i penje se uz metalne stepenice, ponosno u desnoj ruci noseći ključ od toaleta, koji joj je dala niska debela zena, polusede kose u beloj polo majici. Obicna baba koja izigrava vojnika.

Govorim sebi da se smirim. Ali što je na levoj podlaktici nosila i kožnu torbu, a levu šaku zglobom izvrnula ka napolje? Da li je moguće i da u ovakvoj situaciji glumi nivo? Zato je i dobila ključ od vc-a, a ti glupava bagro trpi i pukni, dok pokušavaš da budeš kulturan i fer prema drugima. No neću da ćutim. Neću! Ustajem na bedem, spremna sam za svađu, ovo ne može na ovom ostati. Koliko ljudi pliva u ko zna čemu. Dede sa ćelavim glavama, i pegama od godina na istim, smežuranih ruku se drže za bedeme, još uvek plivajući u tim smrdljivim vodama. Drže se čvrsto, ruke su već zarili u zemlju, ako treba tu i da ostanu, samo da unuci koji su tu da budu sigurni iznad vode, da bar oni kao mlade nade imaju šansu za preživljavanjem. Oni se ne bune, i oni tačno ne puštaju u tu vodu. Srdžba mi ne da da ćutim više, oni trpe, jer su drugog, kulturnijeg kova. Ne ćute oni jer se nekog plaše, ili jer nemaju šta da kažu, već zato što su oni već bili bitke i pobeđivali i gubili. Oni su naučili sve ono najvažnije što jedan život, jedan rat, može čoveka naučiti. Bez obzira koliko je teško, čuvaj se najviše od zveri u sebi. Ta misao mi sada odzvanja u glavi, dok koračam ka niskoj ženi u beloj polo majici.

U jeku svađe sa njom, dok tražim svoja prava, da i ja kao i ta sa ne daj Bože naelektrisanom kosom, imam pravo, ako ne želim, da ne pišam po drugima, zovu me prijatelji da se vratim. Smirujem se i odlazim do stola sa metalnim nogama, na kom su stajale plastične kese i čaše, sokovi i vino. Drug mi pruža čašu vina i govori mi da se smirim. Osećam da što više pijem vino, i oči duže držim zatvorenim, tako mi se smiruju otkucaji srca i dublje počinjem da dišem. Otvaram oči od tog kratkog zena, i vidim da je para potpuno nestala. Nebo je crno, puno zvezda.

Đorđe Grmuša: ANESTEZIJA / REALAN SAN

ANESTEZIJA

            Nesanica, ono na šta nikad nisam mogao da se naviknem. Mrzeo sam je više od ičega na svetu. Svaka mi je noć bila gotovo ista, oko pet sati ležanja u krevetu i zurenja u tavanicu i jedva 20-tak minuta sna. I tako svaki dan. Osećao sam se izmorenim, bez imalo snage. Pogledao sam se u ogledalo i uočio duboke podočnjake i upijeno lice. Grozno sam izgledao. Tako sam se i osećao. Možda i treba da ostvarim onu zamisao od pre neki dan? Ovako stvarno više ne mogu. Ostalo mi je još četiri sata do kretanja na posao a nisam spavao ni malo. A šta ako preteram u onome? Da li ću uspeti da odredim pravu dozu? Toliko sam umoran da bih trenutno sve probao.

            Neonka je treperila dok sam zurio u svoj odraz u ogledalu. Otvorio sam policu koja se nalazila ispred mene i uzeo bočicu Propofola koju sam jedva nabavio. Stavio sam je u džep od bade mantila i krenuo ka spavaćoj sobi. Uzeo sam špric sa stola i seo na krevet. Zategnuo sam rukav na levoj ruci prethodno napunivši špric Propofolom (sredstvom za anesteziju) te ga prislonih na odgovarajuće mesto na ruci. Izmerio sam pravu dozu, bar onoliko koliko sam pročitao na internetu i posle par udaha zaboo sam iglu u venu. Pritisnuo sam špric i dopustio da sva tečnost iscuri iz njega. Izvadio sam ga iz ruke i bacio na pod. Naslonio sam se na jastuk dok mi se vid mutio. Anestetik je brzo delovao, najzad utonuh u san.

            Oko pola osam sam otvorio oči, uspelo je. Imao sam bar malo sna, dovoljno za početak. Osećao sam se dosta malaksalo i iznemoglo. Ustao sam, otišao do toaleta i brzo se osvežio hladnom vodom. Nekako sam se osećao kao nov pored svega toga. Nakon brzog doručka obukao sam odelo za posao i izašao napolje. Posle dugo vremena prijala mi je sunčeva svetlost. Dan je protekao idealno, vratio sam se kući oko pola 16:30. Posle podne sam proveo u čitanju knjige, gledanja filmova i u dobroj večeri. Deseti sat je došao. Raskomotio sam se za spavanje i seo na krevet. Uzeo sam špric i napunio ga Propofolom, prethodno izmerivši dozu od juče. Laganim potezom sam ga ubrizgao u venu i brzo utonuh u san.

            Sati su brzo prolazili i ja se probudih oko 6 izjutra. Spavao sam dva sata duže, al’ nema veze, možda mi je telo samo bilo željno sna. Ustao sam, obukao se i popio kafu da bih odstranio ovu novu malaksalost. Dobro sam doručkovao i oko osam već krenuo na posao.

            Dan je proleteo kao nikad do sad i ja se vratih kući oko pola 16:30. Glava je počela da me boli. Raskomotio sam se i seo u fotelju. Laganim potezima ruke sam masirao mesto na čelu koje me je otkidalo od bola. Bol nikako nije popuštao. Tada reših da uzmem neke pilule i legoh u udoban krevet. Zamotao sam se u ćebe i zatvorio oči. Opet san nije dolazio a bol u glavi je postajala sve jača. Tableta za glavobolju izgleda da nije delovala. Kroz glavu mi je prošla ideja da uzmem odmah anestetik i da odspavam par sati, taman bih se probudio negde predveče, tako da bih celu noć na miru odmarao uz neku knjigu, naspavan. Brzo poskočih sa kreveta i zgrabih špric. Za manje od sekund sam izmerio dozu i zaboo iglu u venu. Pritisnuo sam špric i mlaz tečnosti izlete iz igle pravo u krvotok. Bacio sam špric na sto i naslonio se na jastuk. Pogled mi se mutio na šta se nasmeših. Opet je delovalo. Za koji tren nastade potpuni mrak i ja zaspah.

            Vreme je opet prolazilo brzo. Samo ovaj put je nešto bilo drugačije. Zvuci su se pojavljivali sa svih strana. Nisam odmah uspeo da ih razumem al’ su se reči razjasnile posle nekog vremena.

-           Je l’ ima ikakvih promena doktore? – Začu se ženski glas.

-           Još ništa. Bojim se da se nikad neće izvući iz kome. Već je prošlo skoro dve godine od kad je uzeo Propofol. Sva sreća pa je samo uzeo samo jednu dozu, mogao je da umre. - Odgovori muški glas.

            Nisam razumeo odmah o čemu pričaju. Pretpostavljao sam da je sve ovo san. Tad začuh kako me zovu po imenu i prezimenu. Doktor je spominjao onaj dan kad sam prvi put uzeo lek. Koje su šanse da je ovo što čujem istina? Mora da je san, ovo je nemoguće. Mada, ipak sam lek uzimao na svoju ruku? Šta ako sam stvarno preterao i pao u komu? Ali kako onda objasniti ona buđenja? Ček, ček, pa ti dani su se brzo završavali, kako to nisam primetio? Vreme je brzo prolazilo, a to se samo dešava kad sanjaš. Srce je počelo da mi udara k’o ludo. Izgleda da sam zaista u komi, pomislih preneraženo! Ovo se ne dešava, prosto je nemoguće! Disao sam sve brže i brže dok su mi oči pekle. Panika me je preplavila. Mislio sam da ću doživeti srčani udar.

-           Doktore brzo, on se budi! – Vrisnu žena od sreće na šta svi pritrčaše ka meni. Otvorio sam sanjive oči i ugledah sve one ljude koji su se nalazili pored mene. Bio sam u bolnici. Bela svetlost neonke mi je udarala u lice i ja shvatih da sam zaista probuđen.

-           Ovo je čudo! – Poviče doktor i otide niz hodnik da razglasi vest.

***

REALAN SAN

            Noć. Penjem se na krov trinaestospratnice. Uzanim stepenicama se polako dovlačim do prozorčeta na poslednjem spratu koji vodi direktno na krov zgrade. Ne obazirem se da li me iko prati. Poptuno samouvereno stajem na šljunkovito tlo kojim je obložen pod na vrhu zgrade. Prokleta noć, mračno je. Osećam vetar koji mi miluje lice. Sigurnost. Znam da sam na svom omiljenom mestu. Ispred mene se prostire čitav Beograd. Pogled mi je usmeren ka užarenim svetlima koji prekrivaju gradske ulice. Ponovo jak nalet vetra. Dižem pogled ka nebu, tmurno je. Od  meseca ni traga ni glasa. Penjem se na uzani zidić. Ispod mene je provalija. Osećam se neopisivo. Slobodno! Osećam se kao da mogu sve! Zatvaram oči. Gradska buka mi obuzima misli. Želim da se prepustim vetru. Skočiću! Prepuštam se ledenim nebeskim strujama. Padam, ne, u vazduhu sam. Letim? Otvaram oči. Žmarci mi prolaze duž čitavog tela. Ja letim! Ja zaista letim! Odlazim gore, negde visoko, negde daleko. Oblaci su svuda oko mene. Ponirem, ponirem. Padam. Jak udarac. Bol.  Budim se na podu, 7 je izjutra. Vreme je za školu.

Драгана Дрлачић: ПОД СПИРИТУАЛНИМ ВОДСТВОМ / СВЕШТЕНИК И ДЕТЕ (РЕАЛАН САН)

Под спиритуалним водством

____*** Љубичасто свуда око мене, корали ми излазе кроз уши, лебдим

___________**У ово је исувише кул___ помишљам

„Одакле долазиш?“ проговара морска саса из оближег жбуна

_ зар је битно?

_--Да, јесте, ви људи, једноставно не пропадате нашем свету, грозим се од вас“

Али ти изгледаш сасвим ок.

У том процесу  пребацивања помало сам престала да личим на људско биће али не довољно да се заварају.

У пролазу јавља ми се делфин

„ Ћао, шта има?“ онако заводнички

Откуд ти овде? Нисам те досада виђао..

Јао, сад ће и он да ме смара помислих..

Како откуд, па овде живим.

Није се бунио као остали, чак се и намејао

__Хеј,имаш лепу косу!

Па хвала ти, и ти имаш лепе очи- а дај, знам да само желиш да будеш културна :П

Зовем се Марк..а ти? Искра ми је име.

Јако чудно, али не мари, слатка си лалалла

Хајде седај, и за трен сам била на његовим леђима, возили смо се свуда широм океана, изводио је разне акробације питао ме да ли се плашим?

Зар сам у том тренутку и могла мислити на страх?

Свидео ми се тај делфин, наредних неколико сати само сам са њим провела..

Рекао ми је како је чуо неке сирене како причају о мени___*** рекао сам им да си моја!

Добро си рекао. Зарлих га. Заспали смо.

Одједном тама, не видим ништа, Марка нема, чујем само

Искра, Искраааа и долази Сунце.

***

Свештеник и дете( реалан сан)

Налазим се на обали, видим неко дете у даљини, приближавам му се.

Удара ме, браним се.

Наставља да ме грди, чупа.

Лице му није свакодневно, пола му је сагорело. Свештеника такође примећујем, држи опело.

Неко је умро. Дете ми не да да сазнам ко је.

Остави ме, бежи! не вреди.

Свештеник убрзава са читањем, река се суши.

 Одједном сви нестају.

Неко ми додирује раме, окрећем се:

Видим свог оца, добро је, нисам сама.

Vanja Kovačević: U ILUZIJI / SAN

U iluziji

Zamišljam iluminacije
Lelujaju u medjuprostoru
Kao paklene pahulje
Tope se i lede u isti mah
Lagane ko leptir, a teške ko prah
Polomljenog kamenja

Osećam halucinacije
Kako nadolaze na krilima slobode
Snovi su kubističke slike
Na beskrajnom platnu života
Obojane mrlje
Umske izopačenosti

夢

Trčanje, dugo trčanje. Mekana trava prosuta po suvom kamenu ostavljala je tragove krvavih slova na mojim stopalima. Mlečna kiselina zadavala je užasnu bol krutim nogama. Osećaj poraza pulsira u meni, jer koraci ostalih većom energijom idu. Biće da su se nahranili glukozom sinoć. Ja, kao da tapkam u mestu. Konačno shvatam uzaludnost trčanja, ulazim u moju –  tuđu kuću i ona je sada soba puna dima. On miriše na ruže prastarog vrta, koga se ni ne sećam više. Vrište kroz zidove zarobljeni glasovi. Krhotine u uglovima ispunjene su paukovim meržama. Najednom mlaz vode navirao je kroz pukotine mreže, kapljice su se polako rasprskivale po mom telu. Duboki udah i oslobadjanje energije. Zaborav! Poljana je blještala u radosti.

Tvoja ruka nikada nije delovala tako zlobno, ali tvoja ruka nije tvoja, to đavo dira moju ruku. Pakt! Grčevito me hvata i ja otvaram oči. Sklopljen je! U polumraku sobe osluškujem lupanje srca i grlim te jako iz straha da te ne izgubim. Šapućeš: Sanjaj. Načini greh. Idi duboko kroz snove i ukradi ideje iz ponora. Stvori novu epohu umetnosti.

Neki ljudi stajali su na dnu. Izmišljeni, nevidljivi za druge. Čovek tvog imena i njenog karaktera je pravi izbor za moj novi lik. Žena, slaba, nosila je francusku beretku iz sledeće proletnje kolekcije i to ju je činilo jačom. Iza njenih leđa odzvanjale su neke nepoznate reči, sećam se, to su, čini mi se, stihovi neke nepostojeće pesme, možda ću ih baš sutra naći zakopane, te ću ih zapisati jednom, na kori drveta u parku, pored dvoje smrznutih u snegu.

Moje su iluzije znaci sa dna ,
neshvatljivi za druge.
Puka slova bedna
u sanjivom moru tuge.

Jer, misli više nisu na ceni,
trabunjanje!
ono se traži,
trabunjanje!!
beznačnih reči, laži!

Možda (s)misli više ne postoje
i duhovi su prošlih vremena,
jer, pogledaj,
reči postaju prozirne boje
pucaju pod težinom bremena.

***

SAN

Svaki put kada razmišlajm o mojim snovima zapitam se šta nije u redu sa mnom? U njima ima toliko SVEGA. Ponekad su toliko iscrpljujući da se probudim umornija nego kad sam legla da spavam, to ume da bude zaista naporno.

U poslednje vreme često sanjam da kupujem cigarete i pušim ih sa strašću. To je verovatno jer sam prestala da ih kupujem i pušim sa strašću pre mesec dana.

Pored toga što sam prestala da pušim, rešila sam i da prestanem sa lošim navikama u ishrani, pa čak i da počnem da vežbam. Ona ja od pre godinu dana bi me lupila po glavi i sipala malo votke da dođem sebi.

Dakle da pređm na stvar.

Idem ulicom Danila Kiša, naravno bosa, jer šta će mi obuća u snu, bože moj.  Za divno čudo guram ruke u džepove (što mi je običaj i na javi) i nalazim zaturene pare, koje sam ostavila tu ko zna kada. Brojim, bunt novčanica od 10 dinara, žuti se Vuk što snage, ukupno 9 Vukova, kad najednom Đorđe proviruje (Đ. Vajfert naravno). Ja se obradovala i naravno prvo što mi je palo na pamet u tom trenutku je kupovina cigareta. Put do prodavnice sa cigaretama popločan je pekarama, uh, i naravno zaustavljam se i kupujem malu picu, ali savijenu u sendvič (šta god bilo, u snu je delovalo divno). U trenutku mog naručivanja pice ja sam bila u popriločno alkoholisanom stanju. Nisam ni sačekala da se zgotovi pica – sendvič, a pošla sam van pekare po te cigarete dugo željene. I kupim ja njih, kad na izlazu iz prodavnice srećem Mariju Šerifović (svarno ne znam odakle ona ovde i iz kojih pobuda), počinjem da vrištim (naravno ne čuje se) i trčećim korakom produžavam Gogoljevom ulicom. Palim dve cigare od stresa koji sam preživela (ipak Marija nije privlačna ni na javi, a kamoli u snu) i počinjem da zovem ljude telefonom da se nađemo na kafi zbog januarskog roka. Naravno dobijam mog momka (koji nema veze sa ovom pričom) i sa druge strane umesto da čujem njegov glas čujem „Hey Joe... Where you going with that gun in your hand?“  (Jimi Hendrix mi poručuje da je bolje da se probudim i da ne sanjam više gluposti). Odlučujem da ustanem iz kreveta, te da zapišem i pošaljem baš ovaj san.

Milan Tica: SYBERIA

Syberia je sporogoreća avanturistička video igra iz 2002. godine koju je osmislio belgijski strip autor i dizajner video-igara Benoa Sokal. Na samom početku igre upoznajemo se sa Kejt Voker; ona je naša marioneta, njome upravljamo, krojimo joj sudbinu i donosimo važne odluke o njenom daljem kretanju ili o izborima koji joj se kroz avanturu nude. Dakle, nemamo pravo na izbor junaka kojim ćemo upravljati, jer nam je on u samom startu dodeljen. A naš junak, Kejt Voker, je advokatica koja dolazi u Valadilen, jedno selo u francuskim Alpima, gde treba da završi papirologiju oko preuzimanja fabrike igračaka. Međutim, saznaje da je vlasnica fabrike, Ana preminula, te da se mora obratiti suvlasniku, odnosno Aninom bratu Hansu koji je sada miljama daleko. Na nama je da pomognemo Kejt da pronađe Hansa koji će potpisati ugovor, što je primarna misija ove, sada već, kultne igrice. Syberia iziskuje posvećenost i strpljenje, traži od igrača da se teleportuje i dušom i telom u “igricu” , jer jedino tada shvatamo poziciju u kakvoj se naša junakinja našla i kakva je to odgovornost na njoj. Stoga igricu, koliko god to čudno zvučalo, treba tretirati kao obavezu ili problem kome se treba prići naoštren voljom i strpljenjem. E baš zato sporiji tempo igrice nije mana, već prednost, jer se poistovećuje sa realnim životom koji nije uzbuljiv poput akcionog filma i u kom itekako treba proliti krv i znoj kako bi se došlo do cilja. Ono što se, verovatno, sviđa većini konzumenata ove igre, jeste dramatizacija Kejtinog odnosa sa verenikom sa kojim se čuje preko telefona i raspravlja o svakodnevnim problelmima jednog ljubavnog para. Smatram da je ovakav vid pomagala u karakterizaciji lika suvišan (iako ova drama sa verenikom na kraju igra svoju ulogu u odluci da Kejt nastavi put Syberie) i izlizan, te da mi imamo dovoljno vremena da upoznamo našu junakinju i tako izgradimo sliku o njoj.Ono što smatram inteligentnim potezom autora ove igre jeste ubacivanje igračaka na navijanje sa svojim robotizovanim kretanjem (klaćenje, programirano koračanje), zbog čega, iako nesavršeno kretanje, Kejt i ostalih ljudi (što zbog skromnog budžeta, što zbog perioda u kom je igrica nastala), deluje dosta ubedljivije, jer je kontrast učinio svoje. Dopala mi se sumorna atmosfera koja vlada većim delom igre. Njoj doprinose odgovarajuća muzička podloga, kolorit fotografije, ali i vrsno dozirani elemnti natrprirodnog. Kada su u pitanju zamerke, one su uglavnom tehničke prirode i koren njihovog problema je u nedostatku budžeta, odnosno tehničkih resursa, pa se ipak može “sažvakati” kada se u obzir uzme period kada je igrica pravljena.

Ана Малешевић: 0 / САН

0

Данас сам видела себе. Недефинисана антропоморфна црна маса која седи на ВЦ шољи, за непрегледно дугачким столом. Сто је пун аристократске и сиротињске хране и пића. Усисавам храну у себе. Како је она ја на ВЦ шољи поједем тако се она на неком другом тањиру у даљини појави на столу који се дужи још даље. Што више једем, више осећам глад. ВЦ шоља тражи свој данак у крви, вуче ме у себе, али ја не желим да јој дам комадић мене. То је моје! Мени је потребније! Не дам јој! Она све јаче вуче, али ја се добро држим. Тај вакум ме боли. Уливам у себе пиће и не правим разлику. Вакум ме све јаче боли и цепа. Или ће Шоља добити свој плен или ћу ја експлодирати. Тада сватих, у оба случаја Шоља је победник. Уздахнух разочарано као да не доживљавам исто сваког дана. Толико времена имам да натрпам у себе што је више могуће хране и пића. Толико времена имам да уживам у пуноћи себе. Један дан.

            Неко је куцнуо. Устах онако испражњена, отворих врата. Нико није био ту. Тек из навике погледах у под. На отирачу је био пакет. На пакету је писало: За госпођу Рупу. Отворих пакет; у њему се налазило срце. Не знам зашто, али она ја која је држала тај пакет, знала је да је то псеће или свињско срце. Питам се како је то знала и да ли су заиста срце свиње и пса иста. Тада се нисам питала. Знала сам оно што она зна. Она је знала и ко је то срце послао, шта оно поручује и шта треба да ради. Ја, не. То знање је задржала за себе. Мени је оставила само осећај и инстинкт. Нагонски сам почела да се дотерујем. Што сам се више дотеривала то сам се осећала женственије. Пуније. Нисам желела да се погледам у огледало. Бежала сам од њега као да је кужно. Плашила сам га се. Изашла сам тако устрептала и отишла до њега. Питала сам се ко је тај Он код ког идем. Није хтела да подели са мном то знање. Када је отворио врата, знала сам и ја. Био је то господин Пас. Или Свиња. Онај који је послао срце. Држала ме је на узици и бацала ми мрвице свог знања. Нисам била једина, на узици је био и он. Како јој је прилазио тако је узица била краћа. Сам себи је стезао омчу. Насмејах се и помислих како је глуп. О том робу нисам знала ништа. Ни да ли је Пас или Свиња ни да ли га видим први или стоти пут. Био је као и ја, недефинисана антропоморфна црна маса, само већа.

Додиривао ме је, нисам осећала ништа. Била сам празна. Желела сам да га осећам. Желела сам себе. Почело је. Био је јак. Пунила сам се. Пунио ме је. Можда је он решење. Он је мој пехар живота. Мора бити вечно мој. Само мој Бог. Осећала сам јасно сваки делић свог тела, свака рупица је подрхтавала и пулсирала. Ватра и језа су ме обузимале. Хоризонтални зрак у мени је ишао горе-доле. Све брже и брже. И брже. Секао ме је све јаче. То ми је пријало. Желео је да изађе, али му ја нисам дала. Хтела сам што дуже да уживам у њему. Плашила сам се онога што следи. Шта ако након Великог праска нема ничег? Шта ако мене тамо нема? Плашим се да пређем тај праг. Екстаза прелази у агонију. Зашто?! Зашто ми се ово дешава? Осећам се као да ћу да полудим. Тај живот у мени је прејак за мене. Моје тело је премало за њега и зато хоће напоље. Боли ме све јаче. И јаче. Или ћу га пустити сама или ће експлодирати унутар мене и изаћи сам. Опет сам губитник. Мој Бог је опет господин Пас. Или господин Свиња. Личио је на издувани балон.

Знала сам да ужива у прашини Великог праска. Знала сам, али нисам осећала. Није ми дозволила. Био је потребнији њој. Запитала сам се да ли то значи да постаје свесна мог присуства? Или је то одувек знала? Ко је овде чији продукт? Ко је творац? Ако она господари знањем и осећањима, то значи да сам паразит ја. Болела ме је глава од овог расцепа у нама. Нека буде воља твоја. Препустих се тренутку и њој.

Тонула сам. Прашина Великог праска је нестајала, а са њом и ја. Била сам сувише слаба за очај, али он је био довољно јак за мене. Био је тежак. Притискао ме је и гушио. Чинио је да осетим сву тежину моје празнине. Сву тежину мене. Приковао ме је за кревет. Нисам желела да ме ико види овакву. Нисам желела да видим себе такву. Нисам се ни гледала. Али сам се осећала. Зазвонио је телефон, мрзело ме је да се јавим. Зашто бих? Од тога нећу васкрснути.

Била је то госпођица Пуфница. Видех њену слику на екрану. Била је то дугодлака маца смарагдних очију. Није Персијанка, а боја њене длаке је боја лавље гриве. Елегантан став, шапице дамски једна уз другу, поглед у даљину, радознало продоран и хипнотишући. Пунила сам своје уши и празнила своја уста. То ме је испуњавало. И празнило. Али било је нечег другачијег код овог пражњења. Пријало ми је. Исисавало је отров из мене. Чистило ме је. Желела сам да ово потраје. Како је време одмицало тако је почео да ме обузима паничан страх од спуштања слушалице. Грчом очајнице силовала сам разговор. Како је моја чежња расла, са њом је растао и порив госпођице Пуфнице за бегом. Два порива су се сусрела, порив насилника и жртве. Или боље рећи жртве и жртве. Конотролу увек има жртва. Кад она оде, када одлучи да не буде више жртва, да не осећа тај нагон, она оде. А ти, насилник-жртва, остајеш сам и незадовољен. И док задовољење траје ти осећаш недовољно задовољство. Хоћеш још и још. Чак и кад ти досади нећеш је се одрећи. Страх је ваш господар. Ти господариш њоме страхом. Страх је твој бич и њена омча, али кад она пожели, бич и омча нестају из твојих руку и прелазе у руке Страха. Он је твој господар, господаре. Она је слободна; зато ти је потребна. Желиш да испијеш њене сокове и постанеш слободан. Чак и ако успеш у томе и исисаш је, а онда одбациш као посисану шкољку, она ће васкрснути. Ти нећеш. Остаћеш оно што си одувек и био – празан. Рупа. Црна рупа. Бич је све време био у њеним рукама, а омча око твог врата.

Тако је и моја жртва, госпођица Пуфница отишла. Опет сам губитник. Зашто сам увек ја губитник? Бес је почео да расте у мени, крв је прокључала. Грубо сам се поздравила са господином Псом или Свињом и одјурила кући као фурија. Назад у своју рупу на врху брда. Укопана, одсечена од света који презирем. Они ме не могу задовољити. Мог пехара живота нема. Очај и бес водише двобој у мени. Онај ко победи, његова сам. Учинило ми се да ме је погледала она ја која је лежала. Осврнух се око себе како бих видела да није неко ту. Осећала сам да осећа нечије присуство. Тада видех да смо на гробљу. Њен дом је гробље. Њен кревет је рака. Она је земља која гута. Вратих поглед ка њој. Гледала ме је. Желела је свој данак у крви. Расцеп је био коначан. Или ми се бар тако чинило. Почех да бежим кад чух њен смех. Он је био стрела њеног знања. Не морам да бежим, кад дође време, неминовно сам њен. Узалуд бежим. Али то ме не зауставља. Трчим свом снагом свог бића. Њен смех постаје гласнији и горопаднији. Тада видех да трчим у месту. Наставих да трчим, очај ме је надвладавао. Осећала сам оно што жели да осећам. Радила сам оно што ми допушта да чиним. Све је било узалуд, ништа нема смисла. Сломила ме је. Она је мој господар. Најзад је победила. Можда је коначно задовољена. Прилазим јој, она се удубљује и шири. У њој су тела. Помислих како ту нема више места. Зар јој сва ова тела нису довољна? Рупа се дубила. Где нестају сва ова тела? Знала сам да морам да легнем у њу како бих то сазнала. Ионако је била воља њена. Препустила ми се. Осећала сам оно што она осећа, знала сам оно што она зна. Постала сам она. Ја сам госпођа Рупа.

Земља се обрушавала на мене, улазила ми је у нос, у уши, у уста, у очи. Попуњавала је моје рупе. Желела је да ме запуши. Копрцала сам се, али су ме тела из раке чврсто држала и вукла доле. Шта је то доле? Куда ме то вуку? Губила сам дах. Удахнула сам последњи пут. Тај удах ме је умирио. Издахом сам утонула дубље у њу, нас, себе. Нисам осећала ништа. Празнина нема приступ овој празнини. Не осећам ништа. Нестајем. Све нестаје. Нула.

Дубок звук оргуља ме врати. Опет почех да осећам себе. Али која ја сам сада? Слаба сам, гладна сам, жедна сам, мени треба сунца, мени треба крви. Дај ми! Све ми дај! Боли ме, цепа ме. Ја сам ваш господар, па и твој, читаоче. Ја сам гроб који рађа. Из мене настајате, у мени нестајете. Из мене се рађате, у мени умирете. Моји сте. Ја сам ваша материца и ваш гроб. Попуните ме.

Не можете ме попунити јер сте и сами празни. Моја плодност нестаје. Ваша празнина ме је испостила. Не знам ко је први пресушио, ви или ја. Можда никад нисмо ни били пуни. Можда је то само мит за којим чезнемо. Жудим за мало крви. За мало плодове воде. Кап. Само кап ми треба. Молим те. Преклињем те! За једну кап добићеш хиљаду пуних људи. Да, знам, пуноћа није наследна. Али они ће имати моћ. Моћ да попуне друге. Посејаће зрна будућих клица које ће будити они који ће се тек родити. Они ће живети, знати и осећати. Волеће све своје рупе, и ону коначну ће волети.

Волите ме и бићете пуни. Волите ме и бићемо пуни. Оно за чим трагате, већ је у вама. Нама.

***

Сан

Не сећам се зашто јер је сан одсањан одавно, али у руци сам држала мобилни телефон са укљученом камером. Била сам на тераси стана у ком сам тада живела. Он је био на врху зграде. Камеру сам уперила десно, ка граду. На телефону сам видела пећину са великим отвором на плафону, тако да се види звездано небо. У пећини је била плажа. Са неба су почели да падају метеори. Киша метеора. Затим сам померила телефон и видела град који је заправо далеко од тог места на ком сам. Телефон је био нешто попут дурбина, иако оно што сам видела није заиста било у граду. Прва сцена из града је Ван Гогова слика Тераса кафеа у ноћи или Cafe Terrace At Night. Како померам телефон тако видим и друге улице, призоре и људе. Сви и све изгледа осликано Ван Гоговим стилом. Као да је свет у ком живимо осликао он. Фотографишем све те призоре како бих их сачувала. Улазим у собу, прилазим огледалу. Изгледам као у реалности, а онда уперим камеру телефона у огледало, на телефону видим себе, као да ме је Ван Гог насликао, фотографишем и то. Погледам у фолдер са сликама, све што сам сликала је црно. Укључим опет камеру, уперим је у огледало, опет ја као да ме је осликао Ван Гог.

Ela Čanji: POLITIČKI NEKOREKTNA ŽIVOTINJA / SANJANI SAN XD

POLITIČKI NEKOREKTNA ŽIVOTINJA

Svakako, za pultom je sedela mačka. Gladila je svoj brk dok me je posmatrala nemo. I osuđivački.

“Mladiću, ta haljina vam uopšte ne ppprrrrristaje”, reče.

Pogledah. Jesam nosio haljinu. “Mislite li da mi plava boja ne pristaje?

“NI.KA.KO.” coknu gusenica. Debela, masna gusenica, zablenu se u mene svojom drečećom bojom. “A I mašna vam je malo ukrivo.” gusenica mi puhnu dim u lice.

“Trčao sam” , postadoh zadihan.

Mačka nije imala obrve ali ih ispitivački podiže. “Trrrčali? Šta vi znate o trrrčanju? Mislite li da je lako uloviti gazelu?”

“NE znam za gazelu. Verujem. Ja sam trčao za zecom.”

“Za zecom?”

“Lovio sam pesmu.”

Gusenica stade da se kikoće, dok se mačka pretvorila u kez. “Jeste li trčali za zecom ili lovili pesmu?” upita gusenica, privijajući se uz svoju nargilu.

“Pomalo od oba” , namestio sam mašnu

(zasto sam u haljini i nosim mašnu?)

“Pomalo?” - mačka.

“Oba, istovremeno. Isto. Zajedno. A nekako ne odvojeno” , zapleo sam se.

Mačka frknu. “Znate li da je zec mršava pesma?”

“Pesma?”

“Ulov, glupko. Zec ne može biti pesma”, pojasni mi gusenica.

Klimnuh u nastupu otkrovenja. “Jasno. da. Naravno. Mogu li da vam je predam?” zagrebah prstima po svojoj keceljici (oho, imam i keceljicu. fin detalj) Izvukoh izgužvan, mastan papir. Mastan od zeca.

“Da nam predate šta?”

“Zeca?”

Macka: ?

“Pesmu!” ispravih se nervozno.

“Ako je pesma, onda ništa” , umeša se gusenica.

“Kako ništa?”

“Pa, pesma nema mesa, glupsone. Ko ovde puši? Ili si prirodno glup.”

Ne znam zašto su mi ove dve persone ulivale strahopoštovanje, te sam otrpeo uvredu. “Izvinjavam se. Ali, ovo je pesnički konkurs?”

“Pozitivno.” reče mačka prevrćući očima.

“Paaa” , počeh nesigurno, “ja sam doneo pesmu na konkurs.”

“Lepo, al’ mi tog zeca nećemo jesti. Imamo gomilu drugih recepata.”

“Recepata?”

“Tako je. Ostali takmičari su doneli fine recepte. Ima jedan i za mafine sa hašišom.”

“Kako to mislite, doneli su recepte?”

Mačka se iskezi. Preteće i zabavljeno istovremeno.

Gusenica povuče snažno dim. “Nahpisalismodajetemahslobodna” izgovori u jednom dahu, ispuštajući usput dim.

“Ah, tako.”

“Tako.” , klimnu gusenica znalački.

“Dakleee .. trebao sam doneti recept?”

Gusenica klimnu. “Ili, recimo, uputstvo za upotrebu … ”

“Uputstvo?”

“Za upotrebu. da.” gusenica pućnu. Boja joj se promeni u ljubičastu.

“Čega?”

“Bilo čega” reče gusenica uvređeno. “Najbolje, života” ubaci se mačka zajedljivo.

“To je umetnost?”, upitah zbunjeno. Bilo mi je vruće u haljini. Skinuh kecelju.

Gusenica se zažari od crvene boje. “Visoka, post post post avangarda, dečače!”

Mačka frknu. “Pesme su prevaziđene, ali da, hajde, dajte ” ona namaknu naočari na svoju njušku “dajte da pogledamo tog zeca … hoću reći, antički art efekat.”

Pružih joj mastan papir. Mačka me pogleda belo. Gusenica zaječa od prigušenog smeha. Mačka ispali jos jedan zrak bele boje ka meni. Zatim prevrnu očima i jezivo preteći obliza svoje zube. Bilo mi je muka od njene veličine. “Molim vas, razvijite tu masnu pesmu.”

Zablenuo sam se. “Šta?”

“Rastvorite taj presavijeni papir, ta ja sam mačka, pobogu.”

Sve troje pogledasmo u mačkine crne šapice. Veličine nestade.

“Ah, da, naravno. Razumljivo” , trgoh se. Razvih i stavih zeca ispred mačke. Ona se obliznu.

Soba postade sudnica. Mačka je siktala otrovno i prestravljeno. Gusenica se zagrcnu dimom. Životinje u sudnici su vrištale. Mačka poče da lupa sudskim čekicem, iako je pre toga naglasila da je ona: ta, mačka, pobogu!

Mačka je sedela za pultom. Ne osuđivački. Režeći. Brkova zatresenih.  “Kakav je ovo zec?”

“Molim?”

“Način! Kakav je ovo način u pesmi?”

Ja: “Ah ...”

Mačka: !

Gusenica: kikot.

U mojoj sobi je puno ljudi. Sobi, koja je prijemna sala, koja je sudnica. Svi zagrajaše na mene.

“Ne razumem?” , pokušah bojažljivo.

Životinjeljudi zagrajaše uglas. Mačka zaseče zelenom bojom. “Upotrebili ste REČ!”

“Zašto prosto nisi doneo recept, k’o sav ovaj ludi svet, mali?” dopluta guseničin dim. “Praviš PAPA.ZJANIJU bezveze.”

“Izvinite.”

“Diskvalifikovan. To je vaša reč.” , reče mačka.

Ja: obrve.

Mačka, netrpeljivo: “Diskvalifikovan je vaša reč zbog vaše Reči.”

“Hoće da kaže da ne možeš da učestvuješ na konkursu” , ubaci se gusenica.

“Zbog Reči?” upitah.

Tako je.

Koje reci?

“TE gnusne.pogane Reči” , reče mačka zgađeno i kandžicom dodirnu Reč.

“Vrabac?!” zapanjih se. Gusenica se skandalizova i onesvesti.

Mačka siknu. “Pfuj!” Gusenica pljunu kao dopuna toga. Opet je osvešćeno pućkala nargilu, pokušavajući da se smiri.

“Bojim se da ne shvatam.”

“NE možete upotrebljavati tu Reč. TA životinja je prljava.” reče mačka.

“Kako?”

Gusenica se zakašlja i poče da viče na mene. “Pa, ti si stvarno glup! TA životinja ti nije politički kor.rek.tna. Čak ni rumunska kurva nije skuvala tu životinju?” pokaza gusenica rukom na jednu rasčerupanu, s baroknim mladežom iznad usne devojku u uglu.

“Ukrajinska, gusenice. To je ukrajinska kurva.” ispravi je mačka.

Zar kurve mogu da pišu pesme?

SVAKO može da piše recepte, mladiću.

Ili uputstva.

Ili to.

Ali, ja sam doneo pesmu.

Ta, ne budite naivni. Pesma je tako pase.

A i nadobudno je s vaše strane to.

Šta?

Pisanje pesme.

Zašto?

„Mislite da ste bolji od svih ovih ljudi?“ Mačka pokaza na poluljude u tamnim ćoškovima prostorije. „Sve ove kreature su donele recepte. Samo vi ste se našli pametni da donesete masnu pesmu.“

„Ta, zar nije pisalo da je ovo PESNIČKI konkurs?“, zapitah, već pomalo razdražen.

„Svaka pametna budala zna da se pod tim misli na recepte. Ili uputstva. Ko šta već voli.“ , reče gusenica.

„Ali, PES ... NIČKI ...“ , pokušah

„Ali, politička korektnost, majku mu! Šta nije u redu s tobom?“, gusenica se zatrese od ljutnje. „NE može to tako, da svi pišu recepte, samo se ti nađeš pametan pa izvlačiš starudiju iz malog mozga.“

Mačka odobravajuće klimnu. „Mi ne možemo da se najedemo od vaše pesme. Prvo što vređa, a zatim, krajnje je neukusan i mršav zec. I, najposle, nadobudno je što pokušavate da budete bolji od drugih. I to je pase.“

I ne.pri.hhh. (gusenica povlaci dim)vatljivo.

Polu ljudske kreature odobravajuće zagrajaše. Bile su groteskne, polu životinjske, izdeformisane, ali sve su to bili ljudi.

„Evo, recimo“, gusenica mahnu rukom koju inače nije imala, „ti devojko, da ti, daj vamo svoj recept“ , naredi gusenica. Devojka nevinog lica ali prljave kože u užasnoj jarko drečećoj plavoj haljini priđe i pruži papir. „Evo, pogledajte tu rečenicu, taj stih recepatski, potpuno je korektan, liči na nešto, zar ne?“

„Podseća na tako mnogo stvari“ , promrljao sam, dok su reči iz lasičinog recepta plesale oko mene, slale mi šeretske poljupce i lascivno podvriskivale da nisu skupe.

Mačka zaklima kao sovulja. „Tako je mladiću. Liče na Isto.“

„Ali kako će onda neko da pobedi na konkursu?“

Kako mislite to NEKO? Na ovom konkursu pobeđuje samo SVAKO.

Zar to ne obesmišljava konkurs onda? Počeo sam da se budim ...bunim - smetala mi je haljina.

Ne. Svi smo mi ovde jednaki. I isti. To vam je novi humanizam. Svi protiv jednog i svako je svako, ali nikad niko.

Deformiteti zapljeskaše.

Klimnuh. „Moj zec onda nije za vas.“

Mačka odmahnu glavom. „Nije. Ne da se sažvakati kako treba i ostaje među zubima. Smeta.“

„A i onaj vrabac ti baš nije trebao, mislim, bolje vrabac u ruci, nego u pesmi, sinko“ , umeša se gusenica i namignu „Ta, nemoj se snužditi, mili mladiću. Možeš praviti svoje zečeve sebi za doručak, u svojoj kuhinji, ali javno ti je bolje da sklepaš neki dobar recept.“

ili uputstvo.

Ili to. Ajde de.

„Bolje pođite. Pre nego što kreature postanu ljubomorne“ , posavetova me mačka.

Klimnuh i okrenuh se, razdražen ishodom i haljinom koju sam iz nekog razloga imao. Kecelju su odavno uzele kreature kad sam je skinuo. Sada su mi se sklanjale, pravile mesta da prođem i gledale da me ne dodirnu. Zbog vrapca.

„Mladiću“ - mačka.

Okrenuh se. „Vaša pesma.“

Ona mi baci zgužvanu lopticu moje oskrnavljene pesme. Dok je letela prema podu, loptica se preobrati u zeca, koji doskoči na pod i jurnu ka izlazu iz ove more. Na to se zoološka graja prolomi i poče da mi puni bubne opne i budi paranoju. Potrčah za zecom. Opet. Trčali smo do rupe. Upadoh u nju. Potonuvši, izgubih haljinu.

***

SANJANI SAN XD

Stojim u svom kupatilu. Ispred ogledala. Ja sam nepromenjena, ali moj odraz u ogledalu se stalno menja. Prvo kosa. Frizure se smenjuju. Čas imam opet dugačku kosu, čas narandžasti paž, sledećeg momenta imam afro frizuru. Dopada mi se to i zanimljivo mi je to smenjivanje. S moje leve strane su odškrinuta vrata kupatila. I sve vreme dok se munjevito u odrazu u ogledalu smenjuju razne frizure na meni, ja sam svesna da na vratima stoji neko. Neko od ukućana, sigurno. I dok se smejem smenjivanju mog odraza, shvatim da sam danas, na javi, došla u praznu kuću, jer je moja porodica otišla na kampovanje. Jeza me preplavljuje celu kad shvatim da sam sama u kući i da ne bih trebala da osećam nečije prisustvo. Vrata se odškrinu taman toliko da taj prostor popuni figura. Prestrašena pogledam i ugledam sebe. Sebe sa japanski horor iskrivljenim licem, svu pogrbljenu, izdeformisanu, sa razjapljenim ustima i izbuljenim rupama umesto očiju. Počinjem da vrištim i padam na pod, odgurujem se od izbečene, mrtve sebe i govorim sebi da je ovo san i da treba da se probudim, dok istovremeno mrtvoj sebi, koja se kreće ka meni na podu, govorim: u redu je, u redu je. Budim se posle malo mučenja da pokrenem ukočenu, utrnulu ruku. Nije mi bilo svejedno otići do kupatila posle. Moji su stvarno bili na kampovanju.

Jovana Nikić: UVERTIRA / REALAN (STVARNO INTERESANTNA KONSTRUKCIAJ :D) SAN

UVERTIRA

[caption id="attachment_2293" align="aligncenter" width="576"] Autorka fotografije: Monika Šomođi[/caption]

[caption id="attachment_2294" align="aligncenter" width="568"] Autorka fotografije: Monika Šomođi[/caption]

Pokrivena crvenim velom tu sam. Miris kafe, sušene ruže. Ne mogu da se pokrenem. Dišem.

Padam, lomim se.

Trenutak.

U paralelnom univerzumu – čajnik.

__________________________________________________________________________
Probudila sam se uz trzaj, bez daha, neko me je gušio.
__________________________________________________________________________

Unutar mračne komore sam. Tiha soba. Samo mirisi, mirisi. Ukus kafe osećam od mirisa. Teče u meni, vruća, tekućina života.

Padam, lomim se.

Krhka, jaka.

Kraj lepote. Bez upotrebne vrednosti. Bačeni parčići.

A rekli su : « Mi živimo, kao što sanjamo, potpuno sami. »

***

Realan (Stvarno interesantna konstrukcija :D ) san

Kafana, zadimljena prostorija. Požuteli zidovi. Radica, Trgić, moj brat, svi sedimo za jednim stolom. Neko dolazi i ima neke tetovaže. Prvo su bile iz daleka iscrtane neke ukrašene grane, ali – pištolji, oni stari, kubure itd, sa stvarno prelepim ornamentarnim šarama. Isto mesto, kafana se širi. Nova vrata, ulaz u drugu prostoriju. Ulazi Basara, brada brkovi, neprepoznatljiv. Trgić prepoznaje. Basara ide ka drugoj prostoriji. Trgić : « Moram da pozdravim čoveka. » Stolovi se pretvaraju u krevete. Svi su otišli, ostala ja sama. Namontirani krevet.

Nevena Đukić: ČUDESNO PRIVIĐANJE / SAN

ČUDNO PRIVIĐANJE

Oduvek sam mrzela odlazak lekaru, jer se najčešće završavalo sa tim da ne zna šta mi je i da moram da vadim krv kako bi ustanovili šta me ponovo napada. Grozničavo sam prihvatila uput za vađenje crvene plazme iz vene i nervozna krenula kući. Sutradan rane zore uputila sam se na vampirski zahvat. Otrcana stolica i nervozna sestra stajali su u još otrcanijoj prostoriji takozvanoj laboratoriji. Nadrndani doktor, koji je vidno davao znake da mrzi svoj posao, mi je prišao.

-Ruku, rekao je. I naravno šta ću sad, kad sam već došla, dam mu ruku da je kasapi. Dao mi je neku gumu kojom sam trebala da improvizujem steznik kako bi krv jače potekla. Kako mi je nežno zario iglu u ruku tako sam ga mrko pogledala, a potom je usledila kliše rečenica

 - Ajde brate šta se bojiš.

Nisam se bojala, samo mi je sve bilo gnusno.

Sunce je tuklo sa neba, kada sam otvorila oči. Rešila sam da jašem na konju taj dan. Bilo je prošlo podne. U daljini cvetalo je hrastovo drvo. Idiličan dan. Nisam mogla još uvek da verujem da sam sve sanjala, čoveče kako mi je laknulo kada sam shvatila da sam sanjala vađenje krvi. Zar može biti dan lepši od ovog? Posle tako groznog sna idila je  pravo okrepljenje. Ne mogu to da opišem ali posle dužeg vremena sam osetila mir, valjda je nešto trebalo da me trgne da bih shvatila koliko zapravo volim slobodu. Sigurno da je ona improvizovana stega značila upravo to, da sam u grču. Sišla sam sa konja i uputila se po zlatno zelenoj travi ka reci. Bockala me je po stopalima ali to je bilo nekako simpatično, za divno čudo nije mi smetalo.  Marinaa, dozivao me otac iz daleka, njegov glas se čuo kao eho koji putuje kroz vetar. Prošli su sati od kako sam u polju sigurno zove na ručak. Marinaaa! Počela sam da se okrećem ali ga nisam videla, biće da je stajao negde dalje. Sunce je naglo počelo da se probija kroz grane krošnje. Marina! Osetila sam kapljice znoja na licu. Baš je upeklo.

-Marina!

-Dolazi sebi. Sestro daj još vode.

Hladna voda našla se na mom licu, a ispred čupava kosa i krivi nos. Pomislila sam šta će doktor kod drveta, i u trenutku shvatila....Pištalo mi je u ušima.

-Ne mogu da verujem da se toliko plašiš. Ajde polako da legneš. Sestro otvorite prozor.

-Koliko dugo sam bila u nesvesti doktore?

-Ne brini, samo 10 sekundi, bićeš ti dobro.

***

SAN

Došla sam do nekog, meni nepoznatog jezera. Oko mene je bilo mnogo ljudi, ali niko od njih nije bio u vodi. Svi su se sunčali, ali im nisam moga videti lica jer je svako imao peškir preko glave. Odličila sam da prva uđem u vodu. Tek što sam jedan korak napravila, sunce je zašlo i voda je počela da ledi, iako hladnoću nisam osećala. Svi oni ljudi nastavili su da leže nepomično, kao da se ništa ne dešava. Nisam znala kako da odem odatle jer se oko mene nije nalazilo ništa drugo. Na sredini jezera ugledala sam nekog čoveka, i kako ljudi oko mene nisu ni reč progovorili, krenula sam ka njemu. Koračala sam, led je bio tanak, ali nije pucao. Već u sledećem trenutku našla  sam se ispred njega. Njegovo lice je bilo potpuno belo, svetlilo je, toliko da nisam mogla gledati u njega. Spustila sam pogled i htela ga pitati kako da odem odavde, ali sam u njegovoj ruci videla pištolj.  Nisam stigla ni reč da kažem, a već je opalio metak. Počela sam da trčim uplašeno, nisam videla ni gde je pucao. Nakon par sekundi, pala sam na kolena i ugledala svoj odraz na ledu. Niz moje čelo išla je krv. Osetila sam da gubim svest.

Milica Milović: OSKAR / MOJ SAN

Oskar

2m u dužini, 60cm struk...mrmljala je kreatorka dok je merila i ujedno smišljala haljinu za tu uzbudjenu mladu devojku. Stoji tako mirno ali joj sjaj u očima odaje uzbudjenje od kojeg puca jer ne može da dočeka da bude gotova, da je obuče i zasija u njoj. Ovo ti je prva dodela? Tako je. Izlazi iz dugačke bele limuzine, nosi čašu najskupljeg šampanjca dok joj se crveni tepih pod njenim elegantnim cipelicama. Bljesak reflektora, gomila novinara i svi ti glumci kojima se kao mala divila. Sada je i ona bila tu, tik do njih. U dugoj svetlucavoj haljini kao iz bajke, rumenih obraza i punih crvenih usana mamila je poglede. Šta? Oskar? Meni?

Doooooruuučaak! Malu Emu, probudila je spremačica iz sirotišta.

***

Moj san

Mnogo puta sam rekla da bih trebala da počnem da zapisujem svoje snove jer su mnogo čudni i nikad obični, a prosto je šteta jer ih ovako zaboravljam.

Mrkli mrak, ja u luna parku sama. Nalazim se u lavirintu iz kojeg pokušavam da nadjem izlaz. Pojavljuje se klovn koji me vija. Sva uplašena trčim i pokušavam da izadjem. Do mene dotrčava Dona, moj pas. Pokazuje mi put do izlaza. Zatim se čuje pucanj, ona cvili i pada mi pod noge. Počinjem da vrištim i plačem. Sopstveni vrisak me je probudio i u javi.

Jelena Jelisavčić: USPAVANA LEPOTICA / NOVOGODIŠNJA NOĆ

Uspavana lepotica

Noć je odavno došla po svoje. Sari ne pada mrak na oči, koliko god ona pokušavala da zaspi. Leži bespotrebno, jer ni sama ne zna šta bi pametnije mogla raditi. A tada počinje razmišljanje, o današnjim, jučerašnjim događajima, o neizgovorenom, preplakanom, o smislu života, neshvatljivoj vasioni čiji smo minijaturni deo, ako i toliko. Preveliki broj misli nagomilanih bez ikakvog reda, strmoglavo se obrušava, lavina je pokrenuta. A šta ako... možda sam mogla... trebalo je...

Kad se neka buka začu ispod prozora. Ništa pametno neće izaći iz ovoga, ali hajde da vidim... Koracima teškim tonu, odvuče se do svetle tačke te crne sobe. Neoprezno je prišla i mahnito povukla rezu na prozorskom oknu. Svež vazduh je pogodi kao strela, i zastade na tren, da se pribere, dok se rukom pridržavala, da ne noge ne bi izdale, jer im nije baš za verovati. Nije stigla da ni da shvati, kada je za ruku, onu što je bila radoznala, ne onu koja je bila pomagalo nogama izdajicama, zgrabi nekakva neman. Nije stigla da je vidi lepo, ni ko je, ni šta je, ali je činjenica, koje je i sama bila svesna, da je postala nečiji plen. Kako je uhvaćena i izvučena iz sobe, tako je posle izvesnog vremena spuštena na neki, na prvi pogled, zlatni pod. Ček, to je zaista zlatni pod, šta je ovo, gde sam ja, o bože moj?!

Tada se oči u oči nađe i sa Zmajem, kidnaperom. Mora da je ovo bio prvi put da je zmaj tako nazvan, iako nije nikakva tajna da zaista to jeste, i postojalo je mnogo ranijih slučajeva, ali su svi zmaja zvali nekako drugačije, niko pravim imenom. Odmah da mi se objasni šta se dešava ovde! Zmaj nije obraćao pažnju na njeno histerisanje. Nasuo je sebi viski, i uljudno i nju ponudi. Ona začudo odbi. Osvrnula se malo oko sebe i oči su je zabolele od toliko količine lepote i stila. Nikada nije bila ni na jednom mestu koje je bilo slično zmajevom dvoru. Sve je bilo od zlata, ili pozlaćeno, dijamanti svuda okolo, svila na sve strane, dukati vire iza nezatvorenih vrata. Začudi se odakle mu toliko bogatstvo, i ponovi pitanje od maločas, ali ovaj put sa manje žara, jer joj je pogled bio nezaustavljiv, nekoncentrisan.

Daj molim te, -reče gospodin Zmaj -smiri se, ne drami. Samo ću te jedno pitati. Hoćeš da budeš moja žena, sve ovo da bude i tvoje, ali da mi rodiš muško dete i da mi pričaš po jednu priču svaku noć. Smisli i reci. Evo ga onaj mrak što je priželjkivala malopre, pao na oči, milion dilema, trilema, kako, šta, gde, kako, jao! Izneveriću mog Malog, a voli me, al opet, ovde nikada ništa neću morati da radim... Ma hoću! I zaista, počeše živeti i konzumirati svoju ljubav u svrhu ostvarenja Zmajevog zahteva. I živela je bolje od kraljice. Kad je iz mirnog sna probudi nešto. Oseća neki topli dah na svom licu, odvratan zadah neopranih usta. Teške kapke polako otvara i ugleda... Mali! Ma šta ti radiš ovde?! Ama pusti me, šta si navalio! Aplauz je trže iz sna, i vide hrpu ljudi oko sebe, a ona u onom zlatnom krevetu, kako je i legla sinoć. Rekao sam- progovara Mali- da samo čin prave ljubavi može da je oživi! Ona neverujući šta se dešava, lupi šamar Malom i pokuša da se okrene, da zaspi opet, da se probudi iz ovog strašnog sna. Ali bezuspešno, sve je samo začarani krug loših odluka.

***

Novogodišnja noć

Ivan i ja smo upravo večerali. Otvaramo treću bocu vina, i prisećamo se. Nebitno čega, svakako je prošlo i neće se vratiti, jedino su sećanja ostala. Prostorija odjednom postaje užasno zagušljiva, što od dima, što od uspomena i nekog grča u stomaku. Odlučujemo da izađemo da prošetamo. Iz ovog brdovitog mesta, gde nam je kuća, nekim čudom izlazimo i nalazimo se tik uz Dunav. Šetamo, a između nas kao da su kilometri, sve više se udaljavamo, teško mi je da ga čujem šta mi priča. Nailazimo na tunel, ne vidim koliko je dug, ali bez razmišljanja se okrećem nazad, i podsećam ga na moju klaustrofobiju. U tom trenutku postajem nemoćna, jer se oko nas okuplja gomila ljudi, samo dolaze, i poznanici i nepoznati. Nemam kuda drugo da idem, samo mi je taj prokleti tunel preostao. Skoro da mogu da osetim hladan znoj koji me obuzima, kada mu pružam ruku i krećem sa njim u tunel. Iznenađujuće je kratak bio, i vidim da ćemo za par koraka izaći. Raspoloženi smo oboje, šalimo se. A tada on ubrzava korak, a mene noge izdaju, prosto neće da me poslušaju. Ostajem da stojim ukopana u mestu, gledam njega kako izlazi i maše mi da požurim, sa sve osmehom na licu. Onda se osmeh pretvara u grč, pogled pravo u oči mi govori da ne valja. Tada pade ogromna siva masa ispred njega, pa opet, i opet. Hvatam se za glavu jer ne mogu da gledam. Kada sam čula tišinu, posle ogromne buke, sklonila sam ruke sa lica i videla tamu oko sebe. Bila sam zarobljena. Ni jednim delom tela više nisam mogla da mrdnem. Znoj mi kaplje svuda, tada taj osećaj teskobe postaje nepodnošljiv, osećam da ću da puknem od nemira u meni. Vrištim na sav glas, ali nisam sigurna da me iko čuje. Nisam sigurna da li uopšte vrištim, ali ne odustajem, iako polako posustajem. Tada otvaram oči. Vidim Ivana da spava pored mene, mesečina nam obasjava sobu. Mokra mi je majica, jastuk, sve oko mene. Hoću da pomerim ruku...ne uspevam. Nogu...ne uspevam, kao ni glavu. Samo vidim i svesna sam svega oko sebe. Proživljavam opet onu katastrofu iz pređašnjeg sna. Imam osećaj da su te sekunde trajale večnost. A onda konačno uspevam da vrisnem.

Slađana Ristić: ZEMLJO, OTVORI SE / MOJ SAN

Zemljo, otvori se

Nakon očeve smrti dugo se nije mogla pribrati. Iznenadna smrt pogodila ih je kao grom! Zbog tragičnog događaja pala je u depresiju i jedini njen izlazak bio je na očev grob. Iz bunila je svake noći budila majka i donosila joj dobro zaslađen čaj. Snovi su bili često isprekidani, bolni i puni očevih tragova.
Tog jutra je krenula rano na groblje, 17. juna je bilo punih 40 dana od očeve smrti. Seoski put je bio vlažan od jutarnje rose, koja je polako nestajala. Neke čudne, sitne životinje pretrčavale su put i nestajale u visokom žbunju. Teturala se niz put, činilo se kao da će svakog časa pasti na zemlju i ostati tu. Brala je svježe cvijeće i pravila buket. Junsko cvijeće je tog jutra bilo crno, svaki cvijet je bio različitog oblika ali je svaki imao nešto zajedničko – blještavo mrtvačko crnilo na laticama. Imala je običaj da sa sobom uvijek ponese hranu koju je ostavljala na grobu, ovog jutra to nije bio slučaj. I sama se začudila tom propustu, ali brzo se pribra i  nastavi dalje niz stari put. Sunce već obasja dolinu kada Mara stupi pred kapiju groblja. Sve je bilo tiho. Ispred nje iskoči starica u crnini i reče da su danas Duhovi, praznik kada mrtvi izlaze iz svojih grobova. Starica se prekrsti, zatvori kapiju za sobom i nestade kao kakva avet. Mari se krv zaledi i ostade ukopana! Pomisli da se vrati kući, ali joj neka čudna sila nije dozvoljavala. Hod u pravcu kuće više nije bio moguć. Strah od čudne starice u njoj izazva više tjeskobe nego svi mrtvi koji su sad van svojih grobova. Znala je da je među njima i njen otac, zaštitnik svoje jedini kćeri. Mara otvori kapiju, škripa stare kvake uplaši olinjalog gavrana i on nestade u krošnji zelenog hrasta. Mara krenu kroz maglovito groblje i spusti se niz kamenu stazu. Grobovi su ležali kao minirani. Skoro svaki grob je bio takav. Nekoliko njih nije bilo ni taknuto, ali ona priđe bliže i pogleda godine smrti na nadgrobnim pločama :
1902.
1907.
1916.
Pa da, to su sve starci koji više ne mogu izaći iz svojih grobova, njen otac je ipak mlad čovjek.
Ta misao u njoj probudi nadu i potrča ka grobu svog najvoljenijeg. Otac je bio u dugačkom crnom kaputu, svečano obučen sa istim takvim izrazom lica. Pored njega, na klupi, sjedio je njegov brat, Marin stric. On je u poslednjem ratu izgubio život. Mara potrča ka njima ali u tom trenutku se svi grobovi zatvoriše, samo je njen otac još uvijek bio tu.  Ona mu priđe i čvrsto ga zagrli, ponovo osjeti sreću! Zemlja se zatrese i on nestade. Grobnica je još uvijek bila otvorena. Ona se nasloni na klupu, osjeti da joj se zemlja osipa pod nogama i lagano poče padati u grob. Sve je bilo obavijeno nekom čudnom žutom bojom, buse zemlje su letjele ispred nje... Još je rano da dođeš kod mene, mami si potrebna!

Sobna vrata zaškripaše i Mara otvori oči, majka je u ruci nosila šolju. Čaj je imao boju očevog kaputa ili ipak one zemlje koja se osipala pod njenim nogama, ni sama nije mogla razaznati.

***

Moj san

Gimnazija, četvrti razred, čas informatike. Naš dobri profesor Nihad nam zadaje zadatke iz matematike, zar dosadni diferencijali i na času informatike??? Sama pomisao da radimo matematiku i na ovom  času me već guši. Svi su užurbani, buka u kabinetu. Svi izlaze pred tablu i rješavaju zadatke, znam da će doći red da i ja pokažem svoje „znanje“
Ruke mi se ne pomijeraju kao da imam po dva tega na svakoj. Drugarica pored mene pokušava da mi pomogne, ali joj pažnju odvlači dopisivanje s momkom. Baš nju briga, ona je svoju peticu već dobila! Više sam posvećena razmišljanju kako da nestanem sa ovog gubilišta, nego rješavanju matematičkog lavirinta. Profesor ustaje i pogledom me traži... Ristić, izađi!

Budi me alarm, hvala mu! Na podu pored telefona Uliks, moja radost zbog buđenja nije dugo trajala. Mada, Uliks je odmor u odnosu na diferencijale koji su mi i budnoj bili noćna mora.

Светозар Марчета: ПОЕТИКА РУКЕ / КЕСА

Поетика руке

Склапам очи, и ту си.

У тами капака. Први број у бесконачном именику и светло у бесконачној тами. Ту си, да мојој ноћи будеш дан. Веруј у мој сан и никад не реци да он није стварна ствар, јер је у једном тренутку стварнији него било шта друго бар.  Сан у ком си ти моја је јава и мој апсолут, једина ствар која није узалуд. На јави ћутим, а у сну уместо мене говори цео хор. У публици сам, док концерт за хиљаду виолина прати нотне метрике твоје руке и њене поетике. Руке, која је мотала моје мисли у танке ризле уместо дувана. Кривим је за све. Руке, која је ноћу играла танго са мојим прстима. Са прстима које би писале песме, али схватају да се то не сме, јер та је рука и рима и стих. Акорд на клавиру и нота на лири, последњи аплауз који добијем на бини. Она је мој дервиш и моја смрт, моје рушевине што кваре врт. Када кажу да мој Татуин и твој Набу не постоје нигде сем у овом сну, не знају да је универзум један бескрајан круг. Постоји свет са Сунца два и Месеца три, где један прати куда ходаш ти. За друга два и секунд је дуг, а оба Сунца залазе на југ. Где недореченост врлина је баш, а сваки облак зовемо „наш“.  Где вечност има мирис, а љубав звук...

Читав век или један трен, колико траје сан у ком сам њен? Будим се, а јава не зна какав сам свет смислио за Њу...

Отварам очи, ал’ ниси ту.

***

Кеса

Неколико различитих парчади хлеба плакало је из полу поцепане кесе. Извучени из контејнера – парче Саве, тоста и пола парчета црног живели су нови живот, који неће бити дугог даха. Прљава рука закачена за рукохват градског аутобуса била је гладна, а они, обешени о њен зглоб, били су осуђени. Један познаник ми је давно рекао како воли да посматра људска лица у аутобусу. Мени је то увек било неугодно, па сам посматрао само оно што иста носе у кесама. Људски мозак је чудна ствар. Толико чудна, да ће у намери да направи себи било какав посао ићи до несхватљивих граница, чак и до самоповређивања. Недостатак батерије на телефону разочарао је и повредио мој мозак жељан окупације трансфер бомбама у мом Партизану, а посматрање средовечног човека у наранџасто-флуросцентном комбинезону била је казна за такав пропуст. Био је поприлично неугледног, прљавог и одрпаног изгледа и било ми је жао, мада он сам није изгледао тужно. Имао је неку блесаву фацу и стално се облизивао. На њему није било ништа вредно пажње јер је био сасвим једноличног изгледа, осим што је левом руком уз себе прибијао некакву урамљену фотографију. Слика је имала тамни рам, а поучен вишегодишњим ношењем наочара ништа друго нисам ни покушавао да видим. Није било шансе да видим чак ни да ли је то фотографија. У одбрану мојих очију, слика није била много велика. Пустио сам мозак да размишља чију би то слику пожелео да има један бескућник. Дан је био хладан и тмуран, па сам остатак пута провео размишљајући о свом животу и о неким животним одлукама, и како то обично бива – нисам  био задовољан. У том тренутку чинило ми се да живот који живим није мој и да сам прави ја одавно заостао у трци са овим садашњим, жељним свега. Разочарао сам оно скромно дете које сам био, јер желео сам увек више. Неки кажу да то и није тако лоше јер сам више и постигао, али ја сам знао да ме је то све доста променило и коштало. Нисам имао више времена за неке драгоцене ствари у животу. Некада су ми пријатељи и породица били на првом месту, а сада ми се живот претворио у путујући точак. Тежио сам некој оригиналности у нереалним амбиција, али нисам је проналазио и све то ме терало у меланхолију. Плашио сам се пада од жеља на сурову реалност и та меланхолија, нажалост, трајала је неколико дана.

Те ноћи сањао сам да сам се пробудио у свом кревету знајући да сањам. То ми се није дешавало толико често, али ме пратило још од детињства, тако да сам био упознат са оним што следи. Препустио сам се чекању на јефтин трик увек будног мозга. У једном моменту, на прозору на супротној страни собе извирио је блесави лик оног одрпаног лика из аутобуса. Смејао се и са два прста ми показивао „peace“ знак, као прави хипик. Иако је тематика сна доста смешна када се преприча, мој доживљај није био ни мало пријатан. Чак шта више, пробудио сам се уплашен дочекујући тмурно јутро.

Неколико ноћи након тога сањао сам слично. Исти човек сада је био у соби, али је сада стајао поред прозора. Сцена је била иста као у аутобусу, само се уместо за шипку држао за полицу са књигама. Био је благо заокренут ка мени, али сам јасно могао да видим да ми се смеје и да ме гледа право у очи. Слика и хлеб били су у истом положају – хлеб око руке, а слика уз тело. Уплашио сам се иако сам знао да сањам, а на моје запрепашћење  - нисам се будио. Викао сам на њега, тражио да оде и да ме остави на миру, а он се само блесаво смејао и гледао ме не трепћући. Чинило ми се да се на сваку мој реч приближавао за педаљ ближе мом кревету, па сам јасно могао да осетим како ми телом пролази некаква чудна језа. Пробудио сам се и размишљао ко је и шта представља особа која ме прогони. Сматрао сам га узрочником али и резулатом читаве те меланхолије. Наредни сан пружио ми је одговор:

Следећу ноћ тешко сам заспао, наравно због сада већ фобичног страха од сна. У једном тренутку на моје поновно ужасавање, осетих тај познати притисак на грудима и постадох свестан да поново будан сањам. Пошто нисам заспао потпуно окренут прозору, тај део собе могао сам да видим само крајичком ока, и за разлику од прва два сна – овај пут нисам могао ни да се мрднем нити да вриснем. Осетио сам ударе тешких ципела по паркету и шушкање комбинезона, али и јак осећај страха у мени који је растао сваким кораком. Страх је достигао врхунац онда када ми је прљава рука мог прогониоца у наранџастом комбинезону испружила фотографију испред очију, за коју сам сада био сигуран да је кључ свега. На фотографији био сам ја.

Nikola Trgić: OBRATITE SE VAŠEM IZABRANOM LEKARU / SAN

Obratite se vašem izabranom lekaru

U dubini. Ako bi se moglo dublje od toga izreći takvo što bi značilo – unutra. Još manje. Toliko je minorno da je crno. Toliko je mračno da se to ne može izreći bojom. Merna jedinica za crno bi bila slepilo. Ako se od mračnog oduzme 3 slepila to ne znači da je večnost manje duboka. Čista matematika.

Iza će uvek biti. Zvuk može potkazati sve mutavo. Obrisi zidova, fasadna cigla, zarđalost železničkih pragova, gradski metroi po čitavoj Evropi, sportska nadmetanja u maratonu (za nekoga je večnost u kilometraži), švedska kriminalna serija o deci ubicama... Kako je nesnosno uporno hitati ispred.

Pad od gore, komadi crepova, neoštećeno osvetljenje hodnika. Čekaonica. Plave stolice traže sedača. „Jebi se deda“. Upad! Sud. „Na testu je vaše čovekoljublje. Mrtav čovek je pre tebe. Tvoj mrtav je kasnije“. Osvetljenje sa plavim podtonom je moderno. Kartoteka sa naočarama za blizinu. Dokumentacija ispod miške. Hemijska olovka kao presuda.

Frojd za ličnu upotrebu dole. Razbijena glava, polomljni prsti, istegljen ligament na desnoj nozi, koleno spremno za dinstanje, zubi se uvek bacaju. Kako bezočno tuku. Strah i odustajanje (za 3. lice jednine pre će biti oslobođenje). Odlazak! Samo Vaš potpis i slobodni ste. Odlazak!

Gutanje lorazepama prinudno. Sedacija kao dolazak ponovo. Sve što je u nama ide unutra. Ako se od večnosti oduzme (u podrumu sa nemodernim svetlom – obična sijalica žutog podtona) 3 sedača to ne čini večnost manjom. Čista matematika. U nosilima 2 cevčice u muškost. 1 tableta sa utisnutim natpisom „Obratite se vašem izabranom lekaru“ u jetru. Razgradnja.

***

San

U tunelu, verovatno metrou, trčim što brže mogu. Čujem voz iza sebe ali ga i vidim iako sam okrenut kontra od njega. Tačnije vidim samo svetlo na lokomotivi i takođe vidim i staklo iznad svetla ali ne vidim mašinovođu. Čitavo vreme (koliko to može da traje u realnom vremenu) ne osećam umor već trčim kao da je to najnormalnija, konstantna stvar, poput disanja. Tako nekako. Nigde se ne spotičem, nemam ni jednu misao osim te da treba da idem ispred voza. Zvuk koji takođe čujem nije zvuk koji sam čuo igde sem u tom snu tako da ga ne mogu ni opisati. Najviše bi ličio na neko škripanje, ako bi morao da opišem taj zvuk.

Ivana Stanić: KROZ PRAŠINU, KROZ OBLAKE / REALAN SAN

Kroz prašinu, kroz oblake

Let iznad, a i ispod neba. Prepliću se zraci Sunca i kraci duge. Horizont koliko je bio daleko, sada je blizu, toliko da mogu da ga dodirnem. Osećaj je tako nestvarno stvaran, osetim ono što ne postoji i nikad neće. Krajičkom oka hvatam daljinu i sad joj nazirem početak. Ona je bila ideal koji se morao uloviti, a sada je postala plen koji trči u naručje nepoznatom. Plivam ka njoj dok mi galebovi pružaju potporu i pokazuju pravac, pratim ih. Ne mogu da prežive na ovoj visini i u ovim uslovima, ali sada su tu, tu će i biti jer tako želim. Od daljine i njenog blistavila ostaje samo jedna tačka koja duplo jače svetli. Tačka je veća od svega što je veće od nje, moguće je. Slojevi oblaka se razlistavaju i sve ih više ima, boje su im oštre i blage, jarke i blede, to se sa zemlje ne vidi. Priliku da budem ovde ne zaslužujem, ali sada sam tu jer postoji nešto veće od mene, od svega, to je blagoslov. Vidim da je zemlja potrošena, pojedena, oblaci i nebo su čisti kao moja želja da budem sada na njima. Toliko su nevini da sad imam želju da ljudski dom napustim zauvek i nastanim se na jednom od oblaka. Samo još par puta da zaveslam i konačno sam gore. Veslanje malim prstom je naporno lak posao, trud je tu kao u svemu skoro pa uzaludan i samo stvara pritisak. Vetar me gura napred, galeb me drži pravo, oblak mi pruža ruku i svi mi pomažu. Navikavam se i sa lakoćom prihvatam sve ono što mi ne pripada. Rešili su da me smeste na najveći oblak, koji tačno gleda na moju ulicu, on bi i bio moj izbor da su mi dali šansu da biram. A ta mi šansa ne treba, jer je ona moja šansa za grešku, a njihova je šansa da me obraduju. Gledam sve te boje, slušam ih dok šapuću, udišem njihovu svežinu i grlim ih dok ne puknu u mojim rukama. Boja mi je u grlu, boja u stomaku, boju volim i boja umire. Smrt je laka, život je težak. Uživam u udobnosti oblaka, kako god da se okrenem lepo mi je i prijatno. Ja ni ne znam šta je zapravo lepo, ali ovo jeste sigurno. Toliko lepote i mira mi već privlače dosadu koja stiže uvek nepozvana. Jer je san kao i život, ne treba da bude lep i zabavan, nego sadržajan, pa makar i tugom. Kidam komadić božijeg oblaka i bacam ga ka zemlji. Oštar je kao i sam nebeski svod koji dopušta da je lepo samo u snu, ali i u tom snu mi daje priliku da napravim oružje od parčeta oblaka koji je sada žilet. On pravi razdor, tek toliki da vidim tačno kud prolazi, vidim ulicu dole, vidim sebe. Prašina me prekriva, izgleda kao da je već dugo na meni i u meni. Koračam po njoj nespretno i tromo, nemam cilj, hodam jer kad prestanem, umreću. Uz pokret spada mi cipela i ostaje iza mene. Ne treba mi, ne osvrćem se, ko zna šta ću iza sebe sve videti. Privikavam se i na ovu situaciju i sada se krećem lakše. Plaši me jedino što ne osećam ništa, ni tugu, ni sreću, a na oblaku je svega bilo u izobilju. Nema veze, bitno je samo ovo što je sada. Stičem kontrolu i svesnost celokupne projekcije. Manipulišem lucidnošću i koračam, teško, lagano. Dom je blizu, krevet još bliže. Do njega imam još samo porciju ukusne prašine, koju ne želim da delim, ona je moja. Put nestaje, vrata se gube i moji koraci su sada sve tiši. Kako nestajem i kako me sve više nema, razum je bistriji. Ono malo mene što je ostalo, spušta se na krevet od prašine, prašinom se pokriva i pada u san. Iako je već u snu, i u njemu će sanjati o nebu, o oblacima.

***

Realan san

Lokacija: između dimenzije svesnog i nesvesnog.

Ponavljam sebi ovo nije stvarno, jer ovaj grad ne liči ni na jedan u kojem sam boravila. Ulica mi je poznata, kao i ovaj strah i neizvesnost. Nepoznato i poznato stopljeno je u ovom snu. Pravac je uvek isti, samo idi napred, moraš doći do stanice, ne okreći se, ubrzaj korak jer ti život zavisi od toga. U ovom snu uvek me prati neki animalan čovek, čije lice nikad ne vidim, ali svaki put slutim da je tu zbog mog moralnog pada pre par godina. Nazvala sam ga Kazna. Svaki put ista scena, isti osećaji, ista misao, ista Kazna. Ubrzavam korak, trudim se da mu pobegnem, ali znam da je to nemoguće jer đavo uvek dođe da naplati račun. Ulice su prazne, predstavljaju horor, amplituda straha raste. Dok tragam bezuspešno za stanicom koja će me odvesti u realni svet, moje noge usporavaju. Ovom čoveku ne mogu pobeći, a ni ne treba da mu pobegnem. Kivna sam na sebe jer sam one noći pristala na pakt sa đavolom. Potpisivanjem tog ugovora, vezala sam sebe za moralnu izopačenost, pa sada moram da se suočavam sa pričom o umiranju koja je toliko spora i bolna da ovo moje umorno telo jedva može da izdrži konstantno ponavljanje ovog sna. Želja za kaznom u njemu raste, a ja više ne mogu da koračam. Umesto stanice, nailazim na liticu, na kraj. Kazna staje i daje mi izbor: ili ću kazniti samu sebe ili će to on uraditi. Oba načina imaju isti stepen bola, ali jedan od ta dva načina može spasiti moju dušu. Zanima me ko je Kazna. Neki teoretičar zavere se u meni budi svaki put kada razmišljam o tome. Možda sam to ja, moja savest koja je stvorila od ovog sna Pakao.

Sada kad razmišljam o tom snu ne mogu da se ne zapitam da li je moj izbor bio loš. Da li je ovo sad što mi se dešava rezultat još jedne moje loše odluke. Mada sam bila ubeđena da sam dobro postupila i da ću uspeti da se izvučem iz svih tih krugova pakla koje sam sama stvorila.

Nakon nekog vremena taj san se vratio u još gorem obliku, sad je to ona slika Noćna mora Henrija Fuselija. Više nisam u nesvesnoj dimenziji koja toliko voli da se konsultuje sa mojim podsvesnim, nego na granici svesnog (ne-rem) i nesvesnog (rem). S vremena na vreme, Kazna dođe i stoji u ćošku moje sobe. Ovo nije stvarno, ovo nije stvarno, ovo nije stvarno, ponavljam stalno sebi dok lutam izgubljena u nekim dimenzijama, a opet nepokretna. Kazna uživa u činjenici da mi je oduzela moć pokreta, govora. Toliko uživa u tome da mi dolazi svake nedelje. Svojim rukama pritiska moj vrat. Nemoćna sam. Mislim da vrištim, a zapravo jedino što se čuje u toj noći je njen smeh. Sada je crna kao utvara, izgubila je ono obličje animalnog čoveka. Znam da je to ona, ali u obliku demona. I sigurna sam da nikad neće otići. Uvek će biti tu u mojoj sobi, uživaće u mučenju mene, dok se ja u polusvesnoj dimenziji, nepokretna borim protiv nje onom istom rečenicom koju sam izgovarala dok sam još mogla da pričam i hodam – ovo nije stvarno!

Snežana Orčić: DEČAK / REALAN SAN

Dečak

Svaku noć se budio zbog sna o dečaku koji histerično plače izranjavanih kolena i modrih ruku. Samo to. Bez ikakvih daljih ukaza. Uvek ista scena usamljenog bola i nespokojstva. Pokušavao je da ga utiša mislima, pokušavao je da se otrgne paralizi koju je izazivao taj vrisak. Taj čovek koga su mučili sni, bio je običan dobrodušan seljak kome je rad ispunjavao život. Mala kućica i u njoj sad već bakica koja mu je bila oslonac i podrška. Dece nisu imali jer su se kasno uzeli, a i on je više voleo životinje i brigu o njima. To dvorište ličilo je više na neko prihvatilište, nego na seosko imanje. Pored toga, uživao je u rezbarenju drveta. I što sad njega napada to malo derište koje ga već godinama izluđuje. U početku je za njega osećao sažaljenje, sada je ono u njemu budilo bes i frustriranost neispavanog čoveka. Čak se jednom na ulici razderao na čoveka u prolazu:

- Hoćeš li ućutati više?!

Oči tog čoveka su zaličile na oči malog demona koje ga je proganjalo. Dečak je i dalje plakao u istoj meri, čoveka je i dalje to sve gušilo. Polako je čuo taj plač i dok jede, dok razgovara sa ženom, dok mazi udomljene životinje. Pokušao je i s odlascima kod psihologa. Imao je srećno detinjstvo, taj dečak nije mogao biti on. Prema svoj deci u životu je bio pažljiv, dakle ni krivica nije mogla da ga proganja. Kako nije imao dece, dečak nije mogao ni neko njegovo dete koje izmučeno traži vapaj ljubavi. Prema tome, psiholog i nije bio od koristi.

Plač je počeo godinu dana nakon sklopljenog braka. Verujući sad i u ,,babine vračke“ pomislio je da dečak možda ima veze s njegovom ženom. Agresivno je proklinjao optužujući da ima neko dete za koje on ne zna, da joj je umrlo na porođaju ili još gore da ga je ubila i sad to dete progoni njega jer je primio u kuću. Stara žena je ćutanjem pobijala svaku njegovu tvrdnju, ipak, kada više nije mogla da izdrži otišla je kod sestre u grad. Dečak je još jačim, itenzitetom vrištao, a iz njegovih očiju tekle su krvave suze. Mračna prostorija u kom se dete nalazilo ubijalo je svaku dozu nežnosti, ljubavi, toplog osećanja u čoveku.

Jednog dana, san se promenio. Na petu godišnjicu ovih snivanja, čovek se nalazio u tišini svoje radionice okružen njegovim drvenim skulpturama. Odjednom su počele da se tope, dobijajući lik dečaka. Iz lika dečaka, skulpture su prelazile u oblik njega kada je bio dete. Sada su se već stvarale i figure njegovih roditelja, jedino je figura majke gorela. Dečak je ponovo oživeo gledajući u plamen i plačući. Već sledeće noći, san se vratio na staro. Da bi stvar bila gora, šuma u njegovoj blizini je počela da gori. Palilo se drvo po drvo niotkuda. Iz njih je tekla krv. Pratio je taj plamen dok nije došao do crnih vrataca u zemlji obraslih korovom. Sva krv se slivala u nju. Plač mu je razdirao dušu. Prestravljeno je otvarao vrata, dok nije i sam počeo da plače pogođen šokom. Naišao je na malu iskopinu, dovoljnu da jedno dete može u njoj da sedi i spava. Našao je tu i jednu krpenu lutku koju je nekada davno dobio od dečaka iz susednog sela, ali mu je majka oduzela. Čovek je uzeo tu lutku prisećajući se dečaka koji se tada smejao i bio pun razdraganosti. Teret s duše slivao se u suzama. Zaspao je pored ove iskopine, u nestalom požaru s lutkom u ruci. Dečak je u snu bio nasmejan, držeći lutku i razdragano trčeći po livadi. Čovek je napokon bi miran, dok nije uočio jednu sitnicu. Dete je imalo pločicu s njegovim imenom. Probudivši se, znao je. Snovi su postali stvarnost.

***

Realan san

Ušla sam u nešto nalik na industrijsku zonu u Subotici. Lutajući odlučno među njima i pokušavajući da se snađem u kojoj fabrici zapravo radim, našla sam se u nekom prostoru nalik na garažu gde su ljudi ležali na nekim spravama, pokrećući ih nogama i okrećući pedale kao na biciklu. Jedna je čekala mene. Legla sam i primetila neki monitor na tač ispred mene i čoveka koji je došao da mi objasni šta treba da radim. Moj posao je ličio na neki elektroinženjering, a kako o tome pojma nemam (čuda li), pobegla sam u pogodnom trenutku i našla se u firmi moje sestre. Dok su svi stajali na puš pauzi u nekom potkrovlju, ja sam se raspitivala kuda treba da krenem i ko mi je nadređeni. Ženturače su nezainteresovane pokazale na namrgođenu ženu sa ogromnom kovrdžavom kosom. Sišla sam s njom dole u neki podrum gde su na stolu bile dve pisaće mašine. Bila je tu još jedna žena i dok su one tračarile, ja sam pravila licidersko srce od tkanine. Odjednom sam se setila da moram sestri nešto brzo da kažem i potrčala napolje sva u panici. Stvorila sam se odjednom u ulici u mom selu ispred kuće u neko letnje popodne. Imala sam osećaj nekih velikih promena. Izbezumljena sam tražila sestru, kad sam primetila da ispred mene devojku (iz mog sela) koja je upregla lamu. Lama je imala roze slamnat šeširić i travku u ustima užasno mljackajući (ličila je na onu iz crtanog filma The emperor’s new groove). Pomislih u sebi: Stvarno su lame došle u modu..Došla iz Amerike i sad može da voda lamu, a meni ne daju da držim medveda za kućnog ljubimca...Nevera. Probudio me je alarm.

Tanja Kojić: PROMRZLA OD STUDENI / MOJ SAN

Promrzla od studeni

Subota veče. Hladna zima okovala je grad. Pretprazničko doba. Ulice su pune naroda koji obavlja poslednje kupovine. Na kraju glavne ulice u jednom ćošku sklupčana i pomodrela od studeni, sjedila je ona. Najda već deseti dan spava van toplog kreveta. Ostala je sama na svijetu. Otac joj je prije nekoliko dana preminuo od gladi, dok majka samo dva dana nakon njega iz istog razloga. Nije izdržala. Bolest koja je pratila već duži niz godina dostigla je svoj vrhunac, a glad i umor samo su još više doprinijeli da njena smrt rano ustupi. Najda posle smrti svojih roditelja morala je sama da se snađe. Jedini način da preživi bio je da izađe na ulicu i da se moli da joj neko od prolaznika udjeli parče hljeba ili malo vrijedan novčić sa kojim bi preživjela. Osjećala je da joj ni to nije potrebno, ali morala je nekako da utiša krkljanje svojih crijeva. Na samrti majka joj je rekla:“Draga moja kćeri, težak život smo imali, a nažalost imaćeš ga i ti. Majka te sad ostavlja i samo jedno te moli, nikada nemoj prestati da sanjaš. Sanjaj Najda, samo u snovima dostići ćeš ono što na javi ti nikada neće biti dostupno.“ Ova subota za Najdu bila je mnogo teška. Nije zaradila nijedan novčić. Cijeli dan ništa nije jela. Ali i pored nedaća koje joj je život tek počeo da servira ona je odlučila da se bori, da sanja. Hladan vjetar, nemirne pahulje i ciča zima grizle su njene obraze dok je ona sklupčana pod ćebencetom usnula i počela da sanja nedosanjano. Velika prostrana kuća puna djece. Miris kiflica i bijele kafe širi se kuhinjom. Dva dalmatinca veselo skakuću po dnevnom boravku. Najda proviruje iza vrata i posmatra porodicu na okupu. Voljela bi da je dio nje. Polako prilazi fotelji u kojoj je sjedio otac i pruža ruku ka njemu. Praznina je ono što Najda dotiče. Osjeća se tako usamljeno i u ovom svijetu snova. Samo joj je još teže jer vidi ljubav i radost, a ne može biti dio nje. Zašto mi je majka govorila da sanjam? Kome i čemu da se nadam? Najbolje bi bilo da zaspim na ovom mekanom krevetu i da sanjam ono što najviše želim. I tako Najda usni san koji je cijeli život priželjkivala. Pretprazničko veče, kuća puna najbližih. Najda je ukućane posmatrala kroz prozor i srce joj je bilo puno kada ih je vidjela. Za trpezom sjedili su i oni koji već mnogo godina žive na onom svijetu, a koje Najda zbog njihove prerane smrti nikada nije upoznala. Najdi suze okvasiše lice. Sve što je ikada željela bilo je da najljepše veče u godini dočeka sa porodicom,da osjeti toplinu doma i svojih dragih. Najda poželi da uđe u kuću. Dok je prilazila ulaznim vratima strepila je da se možda i u ovom snu njoj neće ostvariti ono što je željela. Najda poseže za ulaznim vratima, ali ona se sama otvoriše. Zakorači u hodnik kada je vile čarobnice posuše najsvjetlucavijim prahom i preobukoše u toplu i čistu odjeću. Najda nije mogla da povjeruje u ono što se sada dešavalo. Otac je uze u naručje i postavi je za trpezu. Na trpezi su se nalazile svakojake đakonije o kojima je Najda čula, ali nikada nije imala priliku da ih okusi. Bila je okružena braćom i sestrama koje je izgubila još dok je bila beba. Slatko se naručkala, a onda trkom otišla u sobu koja je bila prepuna djece koja su se igrala. Kako se ponoćni čas približavao tako je Najdu morila misao da se sve ovo mora jednom završiti. Najda je znala da nije ona ta koja će doživjeti sudbinu srećnog djeteta. Slutila je da je pred nju onaj neko postavio mnogo teži i ozbiljniji zadatak. „Ah, još deset minuta“ pomisli mala Najda. Negdje je čula kako čarolija traje sve dok se kazaljke ne sklope i dok sat ne otkuca ponoć. Mislila je da će se tako nešto i njoj sada desiti. Najdine strepnje se obistiniše. Poslednjih 5 treptaja kazaljke koja se približavala ponoćnom času i magija je već počela da nestaje. Najda se probudi u snu od koga je ranije rado pobjegla. Ogromno razočarenje je obuze. Nakon sreće i ljubavi sada je dospjela u svijet iz koga je pobjegla. Svijet u kome sve što je ikada željela da vidi vidjela, a nije mogla da dotakne. Pogledala je na zidni sat na kome je ostalo još istih onih deset minuta do ponoći. Najda odluči da sada te poslednje minute u toplim snovima ne provede iščekivajući kraj čarolije. Ovog puta iako sama u snu, ona se poče igrati sa snijegom. Pravila je anđelčiće u snijegu i kako se hladnoća polako uvlačila u njeno mršavo tijelo, tako se Najda probudila iz svog sna. Vidjela je da je osvanuo praznični dan a ona je još jednu noć provela na ulici, gladna i promrzla. Ništa nije osjećala. Njeno malo srce bilo je okovano ledom. Shvatila je poruku svojih snova. Plašila se da svaki naredni put njen idilični san ne bude sve dalje i dalje od nje i nije bila sigurna koliko je jaka i koliko dugo će moći izdržati i sanjati dok ne dosegne onaj koji je priželjkivala. Nije mnogo razmišljala. Pokrila se ćebencetom, podvukla se pod njega i usnula vječni san. „Mama ja sanjam.“

***

Moj san

Noć. Vraćam se pješke sa drugaričinog rođendana. Polako počinjem da se spuštam niz jedan dio puta koji je bio nizbrdica. Nekim čudom iako je bilo ljeto put je bio zaleđen i na njemu je bilo snijega. Ja polako koračam, kako se ne bih okliznula. U jednom trenutku se okrećem i na vrhu brda iza mene vidim gomilu bijesnih pasa koji trče ka meni. Ja ne mogu da ubrzam svoje kretanje, jer čim bih malo brže krenula odmah bi pala. A psi me sve više i više sustižu. Svaki put kada bih se osvrnula iza sebe vidjela bih po jedan dio njihovog tijela. Prvo sam vidjela njuške iz kojih je curila pjena, zatim zakrvavljene oči, potom njihova tijela koja su bila načeta od neke bolesti. Sve teže dišem, panika me hvata, umirem od straha i ne okrećem se više, samo se trudim da nastavim kretanje. Odjednom vidim poznati auto. Bio je to moj tata koji je došao po mene iako ga nisam zvala, a i moja kuća je bila ne mnogo udaljena od mjesta na kome sam se nalazila. Ulazim u auto, ali mu ne govorim šta se sada desilo jer iz nekog razloga nisam mogla ni riječi da izustim. Čim sam došla kuća legla sam u krevet. Osjetila sam kako se taj krevet sve više naginje u stranu i da polako počinjem da padam sa njega. Tada sam se probudila.

Dunja Brusin: MEMENTO MORI / MOJ SAN

Memento mori

             Otupela, drhtava i bleda posmatrala je svoj lik u ogledalu. Umorne oči nisu mogle sakriti strah koji ju je obuzimao. Soba u kojoj je provodila dane ne izlazeći napolje bila je mračna. Taj mrak stvarao je jezu koja joj je prolazila niz kičmu. Šta će biti sa mnom? I šta je otelo mom biću lep ženski izgled, pitala se.

             Sa bolom u kostima, teško je ustala iz kreveta i pogledala kroz prozor. Ni spolja nije bilo drugačije, tama kao da je obuzela sve.

             Ipak je odlučila da izađe iz stana.

             Užurbanim koracima jurila je ka groblju. Otići ću tamo i prizvaću je, ionako na groblje niko nikad ne zalazi. Živi ne žele da se mešaju sa mrtvima.
Nije joj trebalo dugo da stigne jer je žurila, a kada je stigla, ugledala je pusto groblje kao što je očekivala.

            Šetajući grobljem, posmatrala je zapuštene grobove iz kojih je rasla visoka travuljina od koje se spomenici nisu videli.

-Mene tražiš?

            Upitao je duboki muški glas od kog joj se zavrtelo u glavi. Nije znala odakle dopire.

-Zar me ne vidiš? Na spomeniku sam pored polomljene klupe. Čekam te.

            Okrenula se ka klupi i ugledala muškarca koji je sedeo na spomeniku. Bio je čudno obučen, kao da je promašio par vekova. Njegove prodorne oči privlačile su je ka njemu. Noge kao da su same želele da mu se približe i za sekund se našla kraj njega.

-Znači ti si smrt?

            Upitala ga je posmatrajući srp koji je čvrsto držao u svojoj modroj ruci i veliki sat koji je stajao naslonjen pored slike pokojnika. Posle dužeg vremena želela je da prasne u smeh jer je smrt izgledao kao u glupim horor filmovima koje je gledala kada je želela da ubije dosadu ili brzo zaspi.

-Da. Došao sam da ti uzmem život od kog ti je postalo muka.

            Njegov izraz lica bio je ozbiljan, a njoj je sve više postajalo smešno. Trudila se da ostane pribrana, ali sjaj u očima nije mogao sakriti smeh koji nije mogla da savlada. Ko bi rekao da će smrt da me nasmeje tako da mi probudi želju za životom, govorila je u sebi nadajući se da ne može da joj čita misli.

-Mislim da mi baš i nije muka toliko. Samo mi se sve nakupilo. Pa svima se to dešava! Sigurno je prolazan period, ali mi je svakako drago što smo se upoznali. Trebala bih da krenem!

            Izgledala je kao druga osoba. Mrtvačka boja odjednom je nestala sa lica, a obrazi su joj se zarumeneli. Kao da joj se vratila mladost, a osmeh koji nije mogla da savlada sada je bio od uva do uva.

-Vidim da me nisi razumela. Ja sam došao jer si me ti pozvala. Moja dužnost je da ti oduzmem život, a ja svoju dužnost moram da ispunim.

            Šta priča OVAJ smrt? Ja sam poludela načisto. Bože, da li sanjam? I zašto naglo menjam raspoloženja? Čas želim da umrem, čas vrištim od smeha i živi mi se, čas mislim da sam luda. Ovo je sve suludo!

-Kakva dužnost? Idem kući da jedem sladoled, da čitam knjige, gledam filmove, sređujem baštu i mazim mačke!

            Obratila se smrti dok je skakutala po grobovima poput srećne devojčice.

-Tvoje vreme otkucava. Ne želim da se raspravljam. Nemoj misliti da sam zao, ja samo obavljam svoju dužnost. Kada bude tačno dvanaest sati moraću da te ubijem.

            Sat je pokazivao da joj je ostalo još par minuta. Da li je ova karikatura od smrti ozbiljna? Počinje da me nervira, mislila je u sebi.

-Već sam ti rekla da mi je drago što smo se upoznali i  sada stvarno moram da idem. Vidimo se neki drugi put!

            Tada su se kazaljke poklopile i smrt je ne rekavši ništa zamahnuo srpom i odsekao joj ruku. Osetila je bol kao nikada u životu. Vrištala je i trčala ka izlazu groblja ostavljajući za sobom gust crveni trag. Smrt je jurio za njom zamahujući srpom. Uspeo je da joj odseče desno uvo. Urlala je iz sveg glasa ne prestajući da trči, a onda joj se pojavila misao-Ne sme da mi odseče glavu! Ne želim da umrem! Trčala je najbrže što je mogla hvatajući se rukom za sveže rane.

-BAAAAM!

            Čulo se jako lupanje vrata.

-Spavaš ceo dan! Ustani i operi suđe! Na tebe je danas red, ja odoh na posao.

            Preznojana je ustala iz kreveta i uhvatila se za ruku koja joj je utrnula, zatim za desno uho.

-Sve je tu! Dobro je!

U šoku je otišla u kuhinju, popila veliku čašu vode i dohvatila da pere prljavo suđe, s olakšanjem što je preživela jezivi košmar.

***

San

Nalazim se u stanu u Novom Sadu. Dolazim do kaveza kako bih mišu kog sam dobila za rodjendan sipala hranu i svežu vodu. Pošto se najeo, otvaram kavez kako bih ga pustila da njuška po stanu (što sam i na javi svakog dana radila jer mi je užasno i da pomislim da jedno biće bude večno zatvoreno u kavezu). Odlazim do kuhinje da skuvam sebi kafu, kad odjednom ugledam svoju najveću ljubav-mog pokojnog mačka kako mi prilazi. Presrećna što je tu grlim ga i mazim, ali on me odbija, odlazi od mene i namršteno razgleda stan šetajući kao da nešto traži. Ne znam na koji način, ali uspevam da mu čitam misli. Ljut je na mene jer sam ga ostavila u selu i nisam ga povela sa sobom. Ja pokušavam da mu objasnim da ga nisam mogla povesti jer je stan mali, a on bi patio za velikim dvoristem, međutim on me ignorise i nastavlja nešto da traži. Odjednom pronalazi ono što je tražio-mog novog ljubimca, staje ispred njega i kandžom ga probode. Ja počinjem da plačem, uzimam mrtvog miša u ruku, a on se okrene i kaže mi: ,,'Ladno si me zamenila pacovčinom“.

Милош Петровић: САРДЕЛЕ НА ГРАДЕЛЕ / ПРАВИ САН

Сарделе на граделе

Са утиснутом ознаком за омерту на језику одлучио је да прича, и од свог сна направи филм. Јер је то стање које може да контролише, ствара слике и пали их. Са главом Букефала вози ауто и у ретровизору види своју ретровизију најромантичније ноћи у којој су дебеле Њемице испод сунцобрана од чијег је породичног стабла остала само трска. Ломи трску и одлази на премијеру. Док сједи у биоскопу у хиљадитом реду и чека пројекцију своје аутобиографије, не гледа филм који управо почиње, већ гађа људе кокицама. А он ће се завршити кад се запита и каже докле, тако се све завршава, као имена старих Грка. Осми је основне а већ је предсједник Америке, насилан и глупав. Године и изглед му се мјешају и спутавају једно друго, час је сједи дјечак, час незрели старац.  Другарице од жене му се кикоћу у лице, њој говоре муж ти се опет згазио. А како и да се не гази кад је згажен, последњи ексер на сандуку најлакше сам себи куца. Носи металик заставу, свиђа му се али није његова. И носи је и вози, са њом спреман је на удар па изазваће судар. Зове хитну и држи своју главу у крилу, то тако дуго чека, да заврши на станици за залутале путнике. Излази из хитне, спали су му завоји али легла му је плата, банкомат је на крају града а до тамо нема за такси. На послу шеф му је као Синан, не слуша га али га поштује. Клиза се, пада, никако да падне, левитира. У том чардаку пали роштиљ. Од прилога узима мед и со највише, од њих му стално сија лице па га не боли грло. На понедјељак не мисли, алергичан је. Тога га није блам па ипак су многи такви, али не он, сангрија чека. Кад пије радује се, те слави живот. Слави као Урош Тошковић, само што не слика, већ пише. Не пише шта живи но живи шта пише, о себи, о људима који желе скупе крпе а не да крпе рупе. Баца све, цјепа роштиљ, цјепа папире и себе, наручује сарделе на граделе, њих никада није пробао а и никада неће. После тога лице му личи на фреску, бијелу и сиромашну, скромну. Снови се ипак не једу. Облачи своју просјечну одјећу и дрес Чикаго Булса, у њему не игра центра него центарфора са палицом у руци, чека својих пет минута који ће трајати пет година. Те године ће испунити топлим и срдачним загрљајима, врелим и отровним жаокама. Кад је стигао до тих жаока заинтересовао се за биологију, уличну биологију, а то су неки други лептири и скакавци. Тог поподнева добија шамарчину која га телепортује до раскрснице која води до Ниша и Београда, или до Скадра и Драча. Капи кише по лицу траже пут, не сузе, кише. Због лијепе кутије у којој, гле чуда, нема ништа, туширањем намјерава да спере сво своје уживање. Схвата да је све лаж, сезонски карактер и те слатке ријечи и аристократски тен због ког су емоције турирале. Лаж у рангу цркве и банке, све су то кечери. Није Бог јер Бог прашта, он их чека. Није му афинитет да живи и мисли нешто што је туђе, као да је сурогат мајка. Издиже се из тих Козака и сам себи додјељује титулу Атамана. Појављује се на покретној траци, испред њега су само двојица. Са друге стране траке је огромни брадоња са сјекиром, чека. Како му који дође, преполови га и поједе. Сјече једног, сјече другог, стиже и он на ред и када је брадоња замахнуо, он се пробудио, гаси филм и мота каблове. Пита, се докле? Е Вива, ништа му не фали све је супер.

***

Прави сан

Мрак. Идем ка ћошку иза ког је улица у којој живим. У руци држим букет цвијећа иако цвијеће уопште не подносим. Хладно је па још ужурбаније идем но што то обично чиним. Не чујем ништа па сам концентрисан само на тишину и што бржи долазак. Одмах иза угла видим пет силуета које иду према мени. Мјесечина удара тачно под тим углом тако да им видим само грађу али им не видим лица. Како се мимоилазимо тако падам на под и осјетим ударце по глави и тјелу којих је много, али уопште ме не боле, само се помјерам од силине. Све је то дјелић секунде и они пролазе као да ништа није било а ја остајем да лежим на леђима и гледам у небо. Један од њих се враћа и нагиње се ка мени. Скида капуљачу и видим му главу која је скроз прекривена завојима и фластерима. Обраћа ми се по имену и препричава све што се управо десило али из мог угла као да је све вријеме ишао са мном заједно. На крају ме само пита како сам, и треба ли ми помоћ.

Невена Савић: ИСТО КАО 1903, ЗОМБИ / САН

Исто као 1903, Зомби

Пре неколико година пробудила сам се. Није било као иначе. Била сам изнурена и спора, а журим. Успузала сам до славине, изашла из кабине пред огледало. Била сам афрички пуж. Гломазан, љигав, са хрскавом савршеном чауром; иста као они доле што пузе низ улицу. Не могу да престанем да се гледам, бићу иста.
И заиста је било тако, рутина је појела спорост, каријера је цветала, кућа је расла и нисам морала да сузбијам своје прохтеве и снове. Тако, имала сам један леп живот. Као са блога, као јутјуберке; постала сам савршена. Онда сам заспала.
У својој кућици наравно. То је било исто пре много година. Она се пробудила, али то нико није знао јер није излазила из своје опне. Нико није могао тврдити да постоји, али су се чуле све њене мисли. Све су биле исте, желела је себе и имала је себе. Укратко, то су биле маштарије, као она заводна међу мушкарцима, и онда секс са неким од њих. Пре него што има секс, она задиви некога. После оргазма заспи и више не постоји, само што време пролази и она стари.
Куцао сам на њену опну, а она се бранила сновима. Знао сам да никада више неће изаћи јер је савршена.
Стварно је несносно, после толико година инсистирања он не схвата да је у овом свету непотребан, макар је то постао и логично се доказало да смо у праву. Ја сам стварно срећна, мени ништа више не треба. Он је свет, ја га имам, он је смрт, ја старим већ и без њега, он је љубав, а моја је кућа пуна страсти. Он је само неки дух јер је човек.
Куцам.
Одјекује.
Закуцавам и чује ме.
Стварно нема потребе.
Чекам. Умрла је.

  Шта се дешава са твојим мозгом када престанеш да верујеш у живот на Месецу, искључиву одговорност космичке силе за твоје глупе потезе? Твој мозак испрва кризира без допаминске дозе шареног космоса, скичи пред суочавањем са истином која говори да ниси јебена мала честица у бескрају. Напослетку погледаш у некога, блиског или ма кога и схватиш да си на земљи, и да је, осим што је сјебано и до јаја што си ту. Браво, доста је било кретенизма, а сада помози, безброј лица, пуне руке. Чекај. Шта се деси када престанеш да верујеш да је Запад крив што си сјебан и што немаш нове патике? Исто што и са животом на Месецу.
Канцер ванземаљства је постао твоја кућица, већа од тебе, недовољна да прими у себе још неког, довољно слузаво, и савршено, зар не?

***

Сан

 Корачам старим путем у Венчанима са братом. Ноћ је. Ништа се не дешава. Ходамо. Удаљени смо једно од другог можда два корака у ширину. Иду нам кола у сусрет, али видим само упаљена дугачка светла. Осећам се спутано, не могу да се склоним у страну, како направим корак он је као по леду, смотан, неодређен, пијан, невероватно дугачак, иде нездраво укосо, одвојен од мене. За милиметар ме кола заобиђу. Брат ме гледа изнервиран, мислим да ће почети да виче. Не говори ништа. Корачамо. Треба да скренемо у једну ливаду која води до Аранђеловца, али она је сада клизиште. Ситно камење и висока трава. Kажем му да ћу ја њега повести и окрећемо се уназад. Ходамо брзо у правцу мрака. На изласку из ливаде, пре моста који води до пута искаче змија. Мала, беложута, јако немирна. Отровна је и скаче неодређено. „Не плаши се, морамо преко ње“, узимам га на кркаче и крећем према змији. Идем преко ње, спуштам се низ клизиште на кров једне куће, идемо спретно као да знамо где ћемо. Као да смо у некој мисији. Стигли смо до пута. У кући сам. Лежим и нешто говорим. У једном тренутку схватам да ми је змија око руке. Скачем са кревета и зовем да ми помогну. Вриштим, она је саставни део мене, мирна је. Гледам је и осећам нешто према њој.

17.12.2018.

Lana Lemajić: CRVENA BOJA I NEŠTO SLUČAJNOSTI / SERVIA ALBERANTES

Crvena boja i nešto slučajnosti

Crvena boja i nešto slučajnosti. A nije kao da se ne snalaze u istovremenom delovanju. Pritom govore iz sebe samih. Dok ona korača strmovitim stepenicama što vode u pakao, opsedaju je duhovi prošlosti, u želji da joj predoče još jednu od niza prepreka u kojima mora trijumfovati da bi položila stopalo na poslednji stepenik. Jer ne pristaje na limbo. „U životu moramo činiti ili dobro ili zlo. Čemu služimo i čemu se radujemo ako ne radimo ništa?“ Tijana je pristala na levu stranu zakona. I ne samo što je strast obitavala čitavim krugom spletki i nemorala, već ju je ona i ponosito branila. „Šta je moral? Biti dobar, pravedan, ponizan, pokoran, častoljubiv? I šta se dešava ako ne osećamo niti specifikacija koje nam je društvo nametnulo? Vi kažete da se borim protiv sebe? Pa kakav je to moral? Ne, mene ne zanimaju vaše norme. Mene zanima individualnost. Ako je pakao odgovor na slobodu koju živim, neka bude tako.“ Mislivši da je sve samo varka, ona je provela život u istraživanju druge perspektive. Obilat osećaj sumnjičavosti i bazičnog nepoverenja utkali su u Tijanu karakternu crtu impulsivnosti, prepada, nemira, koleričnosti. Stalno nestalnog raspoloženja. Dobro skrivenog, a ogromnog i ništa manje duboko potisnutog, osećanja krivice. Tupi zalogaj pretrpljenog ponižavanja i upiranja prstom. Okružuju je crne nemani, bez lica i naličja. Zna za šta se bori. U stvari, znala je za šta se bori. Samo što je borba izgubila smisao nakon toliko borbi u borbama; sada više nisu same sebi cilj, a glorifikovala ih je kao jedine supstitute koji se objašnjavati ne moraju. Izgubljena je, i gravitacija za nju više ne važi, a opet je tera da odlučuje, i zašto više ima smisla pojam izbora i protivljenja. „Meni se ipak ne sniva“, govorila je dok je sanjala pokušaje i promašaje, i preispitujući stavove i tradiciju, nailazila na bele šavove. Toliku paradoksalnu opsesiju životom još stairway nikada nisu videle, pa su je, puštajući da se preispituje, usmeravale na paklene odgovore. Ipak, to im je i zadatak. Neki bi to nazvali sudbinom.

***

Servia alberantes

Ulazim u prostoriju, dva odvojena dela i hodnik, u levom delu nalaze se ljudi koji kada pokušaju da rukom nešto dosegnu pretvore se u gliste/zmije i mogu se izviti do drugog kraja sobe; idem na drugu stranu; neki momak me prati, penjemo se uz stepenice, u žurbi smo, kao da nam ističe vreme, ne želimo da nas neko prati; taj momak stalno kasni za mnom, i ja se konstantno vraćam nekoliko koraka unazad da bih mu pokazala put; u snu me to ne nervira jer se osećam krivom, jer on je u mom snu; budna sanjam; dolazimo do troja vrata ispod kojih je provalija, ulazimo na desna, penjemo se uz stepenice, prolazimo hodnike, odlazimo do zida u čijem je dnu ladica, moram da uđem u nju i skupim se i znam da je to najteži deo ove snovite igre jer unutra nema vazduha i jer posle toga ulazim u vakuum od zemlje, oblika valjka, u kojem vidim korenje biljaka i travčice, ali je jako tamno i zagušljivo, i vazduh je opor i vlažan, a potrebno je da se penjem kroz taj vakuum prema gore da bih izašla; uspevam; u ormanu sam, lupam, vrata ormana padaju, izlazim, vrata se magično vraćaju u početni položaj; u prašnjavom sam, napuštenom stanu, za mnom dolazi Lazar, zbunjen je i ne zna gde je, ali imam osećaj da mi veruje; još neko, čujemo, penje se kroz vakuum, izlazi velika beba, nasmejana, bela, smežurana, meke kože, govorim Lazaru da moramo da udaljimo bebu iz prostorije jer, ako hoćemo da se spasimo, mora nas biti samo dvoje; odlazim do prozora, naslanjam se i razmišljam, a kao da pokušavam nečeg da se setim; na velikoj smo visini, vreme je jednolično, bez kiše, snega ili vetra, hladno je i prozračno, nema sunca ni oblaka, belo je; nekoliko spratova niže, u zgradi prekoputa s leve strane, na terasi, sede dva momka, jedan pokušava da uči dok mu drugi poprilično smeta, naduvani su; dole, ispred njihove zgrade, čovek svira neki instrument; znam, setila sam se, da moram da napravim špagu sa ivice prozora, pa kolut unazad, da bih skočila u stan druge zgrade i pronašla konopac koji bih bacila Lazaru, kojim bi i on uspeo da napusti vertigo.

Međutim, dugo to nisam radila i plašim se. Izgovaram reči: Servia aberantes. Sanjiva se budim.

Olivera Ćurčić: BOLNA PSIHOPATOLOGIJA / PETI ORTAK

Bolna psihopatologija

Gromoglasan aplauz orio se svečanom salom Filozofskog fakulteta u Novom Sadu. Na nogama su svi! Porodica, prijatelji, kolege, profesori. Majka ko majka, naravno, briše suze, a otac je opominje da ne bruka dete. Ipak, ne vredi, suza suzu sustiže. Ponos iz njenih očiju iskače, ćerka joj je diplomirala, šta ćeš više!

Sara se dugo spremala za diplomski rad. Naporno je radila četiri godine, bila posvećena studijama, proučavala psihologiju iz svih sfera i segmenata života, odricala se mnogo čega, bila vredan i uzoran student. Kada usledi letnji raspust, Sara ne odlazi na odmor, već sprema ispite za jesenji rok. Cela porodica preživljavala je svaki njen ispit, na prvoj godini Razvojna psihologija kod profesora Marjanovića, posle toga dosadna Statistika kod Kostića a da se ne pominje Klinička psihologija, kod Markovića. Sara je svašta pretrpela, bilo je mnogo nepravde, nekolegijalnosti i još mnogo čega.

Najveće muke zadao joj je profesor Jović i Psihopatologija. Dan i noć Sara je provodila nad knjigama spremajući ispit kod profesora Jovića. A on, nadmedni skot, sedam put je rušio Saru. Činilo joj se kao da je pita nešto što u knjizi ne postoji. Svaki put na ispit je izlazila pod većim stresom, strepeći od ponovnog pada. Najviše ju je pogadjao njegov cinizam i podsmevanje, gledao ju je nadmeno, a oči su mu sijale kada je izgovarao: “Koleginice, vidmo se u sledećem roku”. Tih meseci, Sarina najveća životna borba bila je Psihopatologija.

U Sarinom slučaju upalila je “sedma sreća” i konačno je položila ispit. Profesor nije imao kud, jer Sara je sve savšreno znala i u indeks je pala desetka. Od tolike sreće, htela je iscepiti tu stranu indeksa i uramiti je.

Sada je to sve konačno iza nje. Nasmejana i puna samopouzdanja stoji pred komisijom, obukla je novi komplet – crni sako i pantalone, obula visoke potpetice, a kosu svezala u nisku, urednu pundju. Na usnama je neizostavni crveni karmin. Izgleda svetski, prava mlada obrazovana i poslovna žena. Na licu joj se vidi ponos i zadovoljstvo.

Sada u oči gleda njega, profesora Jovića, koji je sada samo nemoćni član komisije. Sigurna je da, ako bi se on pitao, ona ne bi bila tu gde jeste. Verovatno bi i dalje, iz roka u rok, odgovarala Psihopatologiju kod njega. Pokušava da ga pogleda u oči, i pogledom ga ubedi da je vredna svega, ali ne, Jović je savršeno nezainteresovan za ovaj njen svečani trenutak.

Usledio je opšti haos, posluženje, nazdravljanje, roditelji, prijatelji, profesori, svi prilaze da čestitaju Sari, a ona sija, i od srce se zahvaljuje svima. Pozira, držeći u ruci buket omiljenih belih ruža.

Prepoznatljiva melodija Ajfon alarma ori se u Sarinoj sobi i prekida rasplamsanu atmosferu u svečanoj sali Filozofskog fakulteta.

06:55 h, ispit iz Psihopatologije je u 08:00 h. Sara osmi put izlazi i mora da požuri, kod profesora Jovića se ne sme kasniti. Diploma će još sačekati.

***

Peti ortak

Snove ne pamtim, niti ih prepričavam. Uglavnom mi je dosadno i kad neko prepričava svoj san, retko kada me nešto u vezi sa tim fenomenom, još uvek neproučenim, oduševilo. Ne bih mogla da izdvojim najzanimljiviji san, jer ih se zaista ne sećam, ali, eto, poslednji, od pre neku noć, ostao je u sećanju.

Nova domaća serija, Jutro će promeniti sve, sasvim me je oduševila. Epizoda traje dvadesetak minuta, pa sam za svega par dana, bez obzira na obaveze, uspela da je pogledam celu. Nešto sasvim novo, drugačije, urbano. Našu svakodnevnicu prikazuje baš onako kakva ona jeste. Tako da sam, pod utiskom ove serije, sanjala neobičan san. Detalja se ne sećam, ali sam sigurna da sam, pored četiri glavna glumca, ortaka u ovom slučaju, ja bila peti ortak. Ljuba, Filip, Saša, Andjela (imena glavnih aktera) i ja smo išli na derbi Crvena zvezda – Partizan. Ne znam otkud Zvezda u snu, verovatno zato što je volim ceo svoj život. Sedeli smo na severnoj trbini i punim glasom pevali: “Po zimi, kiši, suncu, snegu, ili košavi, mi bodrimo te uvek, Zvezdo…”.

 Ljuba (genijalni Andrija Kuzmanović) i ja kod sebe nismo imali novac (Ljuba je u seriji često vec novca), tako da smo nakon završetka utakmice, u kojoj je Zvezda pobedila, izašli sa stadiona i ukrali automobil. Ljuba ga je obio, a ja sam stavila kapuljaču i čuvala stražu. Bila je to akcija puna straha i adrenalina.

Pokupili smo ostale ortake i vozali se kroz Beograd, slaveći Zvezdinu pobedu.

6. SAN

Tema u narednom zadatku su SNOVI. Pod "snovima" u ovom slučaju podrazumevamo prizore koje sanjamo, odnosno istraživanje snovite realnosti kao književnog motiva, a ne „san“ u značenju želje ili aspiracije.

Mala promena u odnosu na dosadašnje zadatke sastojaće se u tome da ćete ovoga puta napisati dva teksta:

1) Fikcionalnu kratku priču na temu sna. Tema je naravno definisana ovako široko kako bi svako od vas mogao da napiše priču o snu koja odgovara njegovom ličnom autorskom senzibilitetu. Vaše priče mogu biti realističke ili fantastične; mogu biti žanrovske (SF, horor, triler), refleksivne, ozbiljne, parodične; i na kraju mogu i same biti napisane oniričkim stilom, odnosno alogično i hermetički.

2) Opis, odnosno prepričavanje, jednog vašeg pravog sna. Potrudite se da svoj san, odnosno njegovu alogičnu strukturu, prenesete što vernije. Nije dozvoljeno izmišljati detalje, motive ili prizore koji u vašem snu nisu postojali kako biste ga učinili zanimljivijim, strašnijim, itd.!

PREPORUČENA LITERATURA:
Čuang Ce, Leptir
Franc Kafka, Most
Milorad Pavić, Dopis časopisu koji objavljuje snove, Večera u krčmi "Kod znaka pitanja
Horhe Luis Borhes, Kolridžov san, Kolridžov cvet
Vladan Radovanović, Noćnik
Hauard Filips Lavkraft, Polaris
Džejms Džojs, Finnegans Wake

FILMOVI:
Bis ans Ende der Welt / Jusqu'au bout du mond / Until the End of the World (1991)
Inception (2010)

ANTOLOGIJE / STRUČNE KNJIGE
Rože Kajoa, Moći sna
Dauve Driasma, Tkač snova

***

Rok za predaju radova je petak, 11. januar. Naredni čas biće održan 15. januara 2019. Ukoliko imate pitanja u vezi sa zadatkom, postavite ih putem mejla.

Srdačan pozdrav i srećno pisanje!

Nikola Trgić: MAN IN THE BOX (Paž diskova, Sveštenik, Mag)

Crna, akt, tašna ruši se iznenadno na pod. Ni treptaj. Tri sata posle ponoći. Još četiri časa i završava se smena. Osmeh. Ukoliko neko utrči u kancelariju sa revolverom? Ništa. Smena bi se ranije završila.

Poslovođa ne bi bio zadovoljan. Ostavlja knjigu na nizak stolčić pored stolice i zavaljuje se u nju. Spušta ruke na drške i lagano se tetura levo-desno, desno-levo, krug. Obara vazu sa cvećem točkićem kompjuterske stolice. Botanička bašta u kutiji. Glava savijena u vratnom predelu pre nekoliko trenutaka sada je nagnuta ka grudima. Sedeti u polju cveća.

Ustaje.

Zapaža da od tri sijalice samo jedna gori. Napomenuće kolegi ujutru ukoliko se seti. Kroz otvoren prozor dopire ugodan miris drveća. Oseća glad, mada, nije prošao ni jedan sat od redovne užine. Ustaje, mrzovoljan, i podiže tašnu da uzme brižno umotanu jabuku iz druge pregrade. Odmotava najlon i stavlja voćku na knjigu. Traži mali, crveni nožić koji obično kolega iz druge smene uvek zaturi u neku od fioka. Tačnije, postoje tri fioke i u svakoj od njih je natrpano pregršt kancelarijskog ( i svakog drugog) pribora, od heftalice do polomljenih delova crno-belog štampača. Primećuje jedan novinski isečak koji počinje sa „Žetva suncokreta u Pomoravlju, Resavi i Levču u punom je zamahu”. Ne može dalje da čita. Shvata da je uzaludno tragati. Zatvara fioku. Ipak neće užinati. Ponovo se zavaljuje u stolicu. Levo-desno, desno-levo, dva kruga. Uzima knjigu.

Sviće.

Čuje zvuk fiskalne kase, dnevni izveštaj je gotov. Nežno ga vadi i upisuje sve potrebne podatke. Vraća se u stolicu. Osluškuje zvukove na ulici ne bi li čuo buku starog opela. Kolega bi trebao uskoro da stigne. Kraj je smene ali, po običaju, saradnik kasni deset minuta. Konačno čuje vapaje automobila i za nekoliko trenutaka kolega je tu. To je muškarac srednjeg doba, vitak, osrednjeg rasta. Besprekorno negovanog lica. Dugog, šiljatog nosa sa malim, jedva primetnim, kvržicama. Uvek uredno obrijan.Sa izviksanim cipelama do savršenstva. Kada bi se čovek zagledao u njih osetio bi se toliko neuredan, odvratan, smrdljiv, vašljiv. Svakog jutra taj gospodin, u pomalo pohabanom tamno crvenom sakou, deklamuje istu priču. Malo zakona o radu, malo pseudoistorije. I to s vrata.

- Ovde nije moguće doživeti penziju. Zadnjeg dana u ovom preduzeću, kada uzmem sat i zahvalnicu, sešću u svoju krntiju i neka budala će me na raskrsnici ubiti. Jurcaju mladi, žure, a političari nas kradu. Ako ne tako, otići ću u svoju njivu i zaboraviću pumpicu za astmu. Kako je samo zagušljiv zrak u ovom gradu. Ma, sve je to farmaceutska mafija. Je l’ ti znaš da je ovo naše preduzeće uzelo pehar za visoko poverenje kupaca pre nekih 15ak godina? Aha, aha. A vidi nas sad.

- Istina. Istina. Načuo sam po nešto. Imate jabuku tamo na stolčiću pa ukoliko želite, poslužite se. Doviđenja.

- Hoću, zaboravih da kupim doručak. Nisam imao ništa sitno. Ona moja novćiće od 5 dinara skuplja i stavlja u plastičnu bocu Coca Cole. Nakupi se ipak ponešto. Hehe.

Osećaj zadovoljstva obuzima mu lice, usne se lagano šire u osmeh. Na vreme je obukao kaput, stavio šal i kapu i spakovao sve potrepštine u torbu. Da je to radio nakon dolaska kolege, bio bi prinuđen da, koji minut, duže sluša ono što je već toliko puta rečeno. Verovatno i opaske o hladnoći koja implicira da se ujutru mora naložiti vatra što, svakako, na njegovu platu, jeste veliki trošak.

Tik do njegovog preduzeća je restoran u kome se održavaju svadbe, krštenja i slične proslave (ubrajaju se i daće). Osoblje je izašlo i čeka autobus. Gleda u izmučena tela koja su celu noć trčala tamo- ovamo ne bi li zadovoljila pijane goste. Gorčina se taloži u kostima. Nemi i tupi pogledi ka auto- putu.

Isčekuju.

Nikada ih ne otpozdravi iako već godinama susreću poglede. Ima osećaj da ih toliko poznaje da i nema potrebe za rečima. Osećao bi licemerje ukoliko bi im se obratio.

Grad se budi. Stotine lica, stotine udova tumaraju. Svako svojim poslom. Tih petnaest minuta dok čeka taksi vozilo obično potroši tako što lagano ispuši cigaretu. Tako biva i ovog jutra. Mučnina. Metabolizam je navikao na spavanje ujutru. Već vidi svoj uredno namešten krevet, toplu, crnu kafu bez šećera na stolici i cigaretu na pola ugašenu. U tom trenu prilazi dečak, sa svojih sedam-osam godina i prosi za 20 dinara.

- Nemam.

- Gospodine, nisam jeo od juče ujutru, daj bar 10.

- Nemam sitno.

- Ti si tako lepo obučen, namirisan. Sigurno u toj torbi imaš nešto za mene. Vidiš onog plavog što stoji tamo. Tući će me ukoliko mi ne daš, on me je i poslao.

- Dobro. Evo ti. Samo ne govori više.

Dečak odlazi na suprotnu stranu od „onog plavog“. Oseća gađenje prema svom odelu. Baca cigaretu na trotoar i svom snagom je gazi. Stavlja ruke u džepove i navlači kapuljaču. 10ak stepeni je napolju. Izdržaće još koji minut dok ne stigne prevoz.

Taksista je neobično raspoložen ovog jutra. Govori kako će morati da opere kola u obližnjoj perionici.

- Samo pet minuta.

Gomila impresija o proleću, gužvi u saobraćaju, putnicima. Taksisti telefon zvoni ređe nego inače. Nikada mu se nije dopadalo crnomanjasto lice ovog čoveka. Čak i telo, malo, zdepasto, nabijeno. Izgleda kao pokretni duvački instrument. Pokretni duvači instrument sa izlizanom žutom kapom sa natpisom „Fanta“ koja je navučena do ušiju. Put traje od četrdeset i pet do pedeset minuta. Oseća kako mu brže prođe osam sati smene od tog bednog puta. Ako bi morao da zamisli večnost, ona bi sigurno bila u nekom taksiju.

Kleči pred trubom koja drži železo dok mu duvački intrument deklamuje o pražnjenju creva ujutru.

Čovek konastantno govori, u tim slučajevima je nemoguće izbeći dijalog. Nezadovoljan je jer ne ume da odglumi da spava. Uvek se nasmeje posle nekoliko trenutaka. Taksista ređa teorije zavere protiv „običnog“ čoveka, proklinje svog poslodavca, boga i ženu. Obostrani smeh.

Stigavši pred svoju kuću pogledom traži svog psa. Ne nalazi ga.

Razgleda oko sebe, intenzivno oseća sjedinjenje svoje svesti sa okolinom. Svega je svestan.

Svega osim novčića koji je dao detetu.

Zdravlje i materijalne potrebe.
Topao krevet i smrt.

Lana Lemajić: PRETPLATNICI NA ŽIVOT (Luda, Mag, Četvorka štapova)

LUDA

U svemu sam, ali nisam. I postojim, al' me nema. Okružuje me neki fantastičan besmisao, dobro organizovan, sa jasnim naumom da me uništi. Cepka moje biće, moje preterano i suvišno postojanje, deo po deo. Voleo bih da imam krila, pa da odletim negde daleko, gde mogu da se pročišćavam, obnavljam. Ali izgleda da čedno telo usvaja isključivo nečednu dušu. Duša se, zatim, vezuje za telo koje nije biralo... Licemer i probisvet. To sam ja. Dok drugi ne vide... Moje misli su planinske, moja duša je pajac, moja želja je trenutna, moja narav je ćudljiva. Prespavao bih mladost za samo jedan dan poistovećenja sa samim sobom. Podario bih sve što imam samo kad bih znao šta zapravo želim...

Zar svakoga od nas ponekad ne razdire neka neznana sila, kojoj ne znamo ni korena ni korova? Kako da se izborim sa samim sobom?

MAG

Kakva neizvesnost, iščekivanja, propitivanja... Glupost. Čist idiotizam. Kažu mi da su depresivni, izgubljeni, melanholični, bez cilja - pa to je smešno. Samo lenj čovek može biti depresivan i još, što je najgore, gubiti vreme misleći isto. Ja preduzimam! JA se borim! JA SVE ZNAM! Te, pomislih, zašto ne bih onda naučio i druge da me vole kao što vole Ludu? Koji takvu količinu ljubavi, zapravo, i ne zaslužuje. Znam, poštuju me. Ali to prosto nije dovoljno. Želim sve.

Pa, recite mi molim vas, kako da učinim da me ti nesnađeni smrtnici zavole onako kao što mi to i priliči?

ČETVORKA ŠTAPOVA

Slavite život!

Budite se nasmejani jer novi je dan na pomolu!

Sreća je na samo korak od vas!

- Za samo 49,99 naučićemo Vas da:

a) Svet možda jeste jezero, ali Vi sigurno niste ružno pače.

b) Uživate u svakom godišnjem dobu.

c) Snovi nisu Vaša stvarnost, ali mogu biti Vaša budućnost.

d) Spavanje krade sadašnjost, a Vi budite prisutni.

e) Prestanete da razmišljate o svojim granicama, već da otkrivate svoje mogućnosti.

f) Izađete iz zone komfora, ali da joj se uvek možete vratiti.

g) I Vaši talenti mogu biti viđeni.

h) Prava ljubav granice ne poznaje.

Nema opravdanja – vidimo se na vrhu!

Ана Малешевић: ШПИКОВАНА ДАМА У УМАКУ ОД БРУСНИЦЕ (Петица штапова, Краљица мачева, Осмица штапова)

Након што је стигао и последњи гост, господин Випера, домаћица поноћне вечере госпођа Лактродектус позва госте да из салона пређу у трпезарију. Високи батлер у прашњавом оделу је лупнуо двапут о под неким металним штапом и сви из салона усташе и запутише се ка трпезарији. Госпођица Шугарац се упорно чешала о мене на путу ка трпези. Покушао сам да је се отресем бар за столом, али се она некако увукла између мене и господина Ла Керте. Трпезарија је била пространа, сведена и елегантна. Зидови су били високи и црни. Велики трпезаријски сто од слоноваче са изрезбареним тањирима и сребрним прибором. У камину је тињала ватра. Госпођа Лактродектус се извињавала због тога. Дрвосеча је нестао. У трпезарији је било веома мрачно, али као да осталим гостима то није сметало. Једино осветљење пружала су три свећњака, један на челу стола код домаћице, госпође Лактродектус, други на другом челу стола, код господина Випера и трећи између мене и госпођице Ахеронтије Атропос. Како сто беше дугачак, а размаци између гостију велики, успевао сам да видим само оне испред којих се налазио свећњак. Остале сам тек назирао у тами.

Госпођица Атропос је носила жуту свилену хаљину у грчком стилу. Од груди се спуштала благо припијена уз тело, а на крајевима ширила и падала на под. Шнала у облику лептира испод груди спајала је хаљину са црном провидном тканином која се ширила ка госпођициним раменима тако творећи обрнути троугао и спуштала низ леђа попут плашта, све до најдаљег руба њене хаљине. Тај лептир је симбол њене породице. Паори га зову Мртвачка глава због трагедија које прате њену породицу и све око њих. Мешкољила се у столици, покушавајући да се што више угреје о све слабији пламен из камина и сркала нешто кашасто дивног мириса. Нешто као нектар са Олимпа. Тако га замишљам.

Мени је послужена шпикована срнетина у умаку од брусница. Желим да верујем да је била срнетина. Месо је било меко као да је читавог претходног дана одстојало у птичијем млеку, а умак имао пунији укус него икад пре. Нисам сигуран шта су остали добили, али чини ми се да је свако послужен другачије. У оном мраку нисам видео туђе тањире сем мог и Ахеронтијиног, а нисам могао да осетим ни мирис њихове хране. Трпезарија је постајала све хладнија, а госпођица Шугарац је своју столицу све више приближавала мојој. Све док ми није пришла сасвим. Кикотала се и није пропуштала прилику да ме при сваком кикоту додирне. Погледом сам тражио спас од осталих за столом, бар оних чије сам очи успевао да видим, али ми спаса није било. Сви сем господина Випере су се смешкали. Његов израз лица је увек био исти. Он ме је само немо посматрао својим хипнотишућим сивим очима. Једино што се чуло је било сркање госпођице Атропос и повремено крцкање костију из правца господина Випере. Сви су ћутали. Бивало ми је све непријатније, кад госпођица Шугарац ускликну кроз кикот:

Како сте Ви топли, господине Творче! Хи хи хи... – збленуто сам је погледао, питајући се шта ова крофничаста девојка жели од мене. Или сам крофница био ја? Речи госпођице Шугарац беху магичне те ме сви у том тренутку погледаше. Осећао сам да нешто желе од мене, да треба нешто да им дам. Себе? Да нисам ја вечера? Одлучих да се обратим господину Випери.

Господине Випера, чујем да волите лов и да сте врло вешт ловац. Да нисте можда баш Ви уловили моју вечеру? – шта ми би да то питам, ни дан данас не знам. Као да је у храни био серум истине. Господин Випера ми није одговорио, а ни трепнуо. Госпођа Лактродектус ми се насмешила и коначно обратила:

Господин Випери не чује, глув је. И нем. – рече домаћица и настави да мота неке чудне танке шпагете.

Погледао сам у господина Виперу и није ми деловало као да он не разуме шта се овде дешава. Можда је нем, али не за све. Наставио сам да једем, надајући се да ће ми спас пасти са неба. Додири госпођице Шугарац прешли су умиљавање.

Како сте Ви слатки, Творче! – на ове речи са друге стране осетих лакат господина Ла Керте. Као да ми се и он приближио. И не само он, чинило ми се да се сто скраћује, а да смо ми све ближи једни другима. Упустих се у разговор са госпођом домаћицом.

Изврсна вечера, госпођо Лактродектус. Хвала Вам на позиву. Да ли често организујете овакве вечере?

О, свакодневно! Тачније, сваке вечери. Драго ми је што уживате. Жао ми је због камина. Мада, рекла бих да Вама камин и није потребан. – питао сам се да ли мисли на госпођицу Шугарац чијих руку и ногу више нисам могао да се ослободим.

Како сте Ви пунокрвни, Творче! – утом усташе од стола сви сем госпођице Атропос. Она је седела на столици и смејала се. Обрати ми се гласом шрипућих врата. – Како сте смешни! – њен глас је одјекивао трпезаријом. Устао је и господин Випера. Тек тад осмотрих његово црно одело од змијске коже. Пришао је госпођи Лактродектус и пружио јој руку коју је она прихватила уз кокетни осмех и устала. Погледали су ме и кренули ка мени. Остали су већ били ту.

Како се гурају око Вас, господине Творче. Као око срнетине коју сте управо појели или око тела и крви Христове – као да ће нестати. – рече мазно госпођа Лактродектус. Господин Випера ми се такође обрати, али ја нисам разумео његове речи. Ја који све језике знам. За мене оста нем.

Био сам прикован за столицу, осетих додире гостију као да нешто мили по мени. Мили и узима по комадић мене за себе. Господин Випера и госпођа Лактродектус стигоше до мене. Она клекну и прислони своје сочне и хладне усне на моје. Вукле су ме да их окусим. Закукурика петао и сви се разбежаше. Госпођа Латродектус ми добаци при одласку:

Сада можете ићи кући. Хвала Вам на посети.

Осетих да поново могу да се померам, али нисам имао снаге. Свитало је те угледах на столу 8 штапића са листићима. Поједох их и оне ми повратише снагу. Уто је свануло и ја кренух ка излазу. Није било никог да ме заустави. Једино што осетих лепет крила лептира при изласку. Беше то ноћни лептир. Најлепши те врсте. Са планине је долазио свеж поветарац.

Беше то лепо јутро. Запутих се кући где ме је чекала порука госпође Регине. Позивала ме је на доручак у свом дому. Нећкао сам се, али на крају ипак одлучих да одем. Ја сам последњи дошао. Остали гости су већ били у башти у којој је постављен сто. Није било батлера већ се свако сам послужио. Једино преостало слободно место било је поред госпођице Крофнице која ми се обрадова и срдачно ме поздрави. Преко пута мене седела је госпођица Грета Ото. На челу стола седела је госпођа Регина, а на другом челу седео је господин Морфо.

Госпођица Ото беше раздрагана и весела. Зраци сунца које се пењало иза њених леђа као да су пролазили кроз њену меку кожу чинећи је етеричном.

Желите ли парче Белог облака или Реформу? Или можда нар? – упита ме мило госпођица Ото која је јела сладолед од лаванде. Госпођица грофница се давила у крофни пуњеној неким розе сладоледом. Господин Морфо је јео сладолед од чоколаде и менте, а госпођа Регина сладолед од шаргарепом са кексом и бадемима преливен фондираним комадићем оближњег облака. Госпођа Регина ми пружи чашу зелене течности:

Чула сам да је ноћ протекла бурно уз обилну вечеру. Изволите копривину воду. То ће Вам помоћи.

Ма, довољан би био сладолед од босиљка и менте. – рече госпођица Крофница. Сви се насмејасмо и настависмо да чаврљамо. У неком тренутку, господин Морфо се уозбиљи и упита ме:

Да ли Вам је помогла копривина вода, господине Творче? Да ли Вам је лакше? Како се осећате?

Одлично се осећам! Растерећено. Хвала на питању. Сада бих могао да пробам нешто конкретније са ове дивне трпезе.

Пресвучено?

Да... – није ми било најјасније ово питање господина Морфоа, али снежна каша коју сам управо јео је била толико укусна да сам одлучио да се не оптерећујем и уживам. Сетих се оне поноћне шпиковане срнетине у умаку од бруснице. И у њој сам уживао.

Драгана Дрлачић: БЕЛЕШКЕ О НЕОСТВАРЕНОСТИ (Љубавници, Маг, Краљ мачева)

Она се боји, тешко јој је лежи склупчана у бесмислу живота, али чијег? Свој већ одавно нема, нечији јесте__________________***

Размишља, сања, лети.. О, не, пала је. Устаје. Прашина свуда около, не примећује људе, сама је. Ништа ново. Улази у прву познату радњу и на каси јој откуцавају орахе уместо бадема, пиво уместо вина.. Љути се, продавачице се на тренутак препадну али не зачуде се превише, на све то додаје кафу.

Излази и враћа се у стан. Поново у стан.

Повратак, више није битно место него тренутак у ком она осећа флеш бек

3425 пута 7 , понововљена радња, свесна је али..

Можда дође. Можда осети мирис бадема и тек скуване кафе.

Боји се, прошлост је све ближа, враћа јој се. Мозак губи битку!

____________ Некада, волели смо се. Нисам увек знала да волим, он ме научио, можда ме тиме и заробио, нисам приметила али сам осећала да га желим крај себе, сваки део мог тела грцао је „остани, остани, остани“

И он је отишао.

Сећам се да сам се стидела што ће упознати мој стан. Није био превише сређен, имала сам такав период..хаоса у глави а и ван ње, обично то вуче једно друго.

Књиге су биле свуда разбацане, тек испијене шоље „висиле“ су по цошковима стола

Зидови су били излепљени разним успоменама, на шта се он сећам се насмејао рекавши ми:

„ Јако симпатично“ увек тако увек је у њему било нешто недокучиво, терало ме да му се приближим, не могу рећи да је био без емоција али је био другачији.

Једном сам му чак то и рекла:

Казао ми је „ Да ли ти то смета?“

Да сам могла вриснула бих тада на сав глас, НЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕЕ

Али сам остала прибрана, јер ми смо различити, рано је да исказујеш емоције: „Смири се!“ говорила сам у себи_____________

„ Наравно да не. То ми се свиђа.“

Оћутао је, често би то радио.

Пролазили су дани, у мом причању а његовом ћутању.

И волела сам то. Не знам како али сам уживала.

Једне вечери:

сам почетак је био јако несвакидашњи и његов поглед знала сам да нешто жели..

Тада ме упитао: „ Шта сам ја теби?

Шта мислиш да јесам и шта би волела да будем ако то нисам?

Насмјех се и потрчах му у загрљај сећам се да је рекао да га романтика смара,

али нисам тада размишљала, одгурнуо ме.

Нисам знала како да одреагујем. >Нисам ни реаговала.

Сели смо једно наспрам другога.

Волели смо да извлачимо тарот карте, он је волео да чита.

Дао ми је предлог да извлачимо карте па коју добијемо од тога зависи наш даљи однос.

Пристала сам, немам шта да изгубим ако он тако жели ја га пратим. Нетипично за мене, али је постало сасвим-----

наравно уз све то смо пили вино и јели бадем.

Све више смо се опуштали, он је и даље држао дистанцу.

Нисам обраћала пажњу.

Извукла сам прво Мага, није ми ништа рекао, наставио је да пије.

Опет нисам одреаговала и ја сам пила.

Кад год је био његов ред он је прескакао, шта сам могла да кажем, не би ми ни рекао те вечери, тад сам знала да треба да ћутим више него икад.

Следећа је била Љубавници:

Е, на ту се насмејао, као да му је било драго.

Ваљда смо то ми!- тихим тоном казао је. Ја сам и даље као хипностисана пила своје пиће и све мање марила.

И краљ Мачева последњег којег сам извукла:

Краљ је пресудио игру!

Касније сам негде сам прочитала да Краљ Мачева сугерише интелектуалну моћ и јасно просуђивање, владара у основи оног ко влада и има своје потчињене.

Ухватио ме за руку и одвео у собу рекавши ми:

„ Ја сам твој Маг, ја сам твој краљ Мачева, ја сам све оно што ти желиш а ни не знаш да си способна да оствариш, са мном си све. И са мном можеш осетити ништа.

О, па ти не знаш ја сам и пророк, ја седим на трону, ја стављам и склањам све са трпезе, садим и вртове, тебе сам упознао још давно у свом врту, чувао сам те, сад сам те и нашао живу. Нећу ти дозволити да одеш сада тако огољена и моја. Нећу те пустити к небу, јер немаш коме до мени.“

Стајала сам као укочена, дрхтала сам, гребала, пазила, затрпавала па опет вадила, љубила осећаје који су се будили у мени он их је све знао и пре него што су се десили. Прочитао је негде, да ли у мени, да ли у картама, да ли у врту?

Није се изненадио.

„Води ме, желим са тобом, доста је ове бруталне ординарности са другима, желим тебе“ грцала сам од среће и жеље да будемо једно.

Насмејао се.

Додирнуо ми лице, оставивши ме на врхунцу лудила, нестао је.

Враћао се тако повремено, понављала сам ритуале, јер сам веровала да ће ми га они вратити___________****

Али никада није заиста остао.

Заправо ни ја нисам никада заиста отишла.

Бадеми, кафа, магија, вино_____

Jovana Nikić: TAROT (Kola, Osmica mačeva, Devetka diskova)

Jedinstvo dve velike sile – utopija. Prevlast i potreba da se uništi čitava istorija. Ujediniće ih jedino ono veće od njih samih. Neko veći od čoveka. Sfinge čuvaju. Putujem na dvokolicama. U prašini ostaju dve velesile. Bela i crvena ruža. To je više od rata. Malverzacije kraljica, u krevetu i van njega. U pitanju su zavođenja Marija. Magdalene i one druge. Vrhovnih vladarki patrijarhata. Sfinge su u prvom planu, dok vreme teče, razrešenje spora se ne dešava. Vreme prolazi, noć i dan se smenjuju. Beskrajna noć pada

On se javlja u snu. I na javi. On je tu prisutan i govori joj : « Ti si rođena da vladaš, dum, dum. »

Vek petnaesti, leta gospodnjega nepoznat broj. Ja sam kralj tuge. Moja kraljica je lepa i nosi žute odore. U svome vrtu punom slavuja i ruža na njenoj odori (pevajuće crvene ruže, crveno, crveno je boja ljubavi) ona provodi dane. Sreća i radost. Madona, zaštitnica nejakih i žena.

Žena, u svojoj potčinjenoj ulozi potčinjava. Svaka od njih je veštica. Zavodi i odvodi. Igre prevara i manipulacija. Peva slavujski. Njoj neko zapoveda. Ona zapoveda. Štiti i bori se sa mojom majkom. Rodiće naslednika prestola. Ujediniće obe ruže. Ja sam Šarl. Ja sam Nejaki.

Oni su spalili izabranu, sa kojom deliš sudbinu, oni su učinili zlo. Crkva ju je kasnije smatrala sveticom. To je već dvaeseti vek.

Moja žena, u žutom, borila se za njena prava.

« Plačem svačije suze, Već sam platio za sva buduće grehe, Ne postoji ništa što bi iko mogao reći da ovo odnese, To je samo još jedan dan, I ništa nije dobro. »

 Crkveni sud je rekao : Pustinja ne daje ploda. Ona je bila neplodna. Živela je za Gospoda jedinog, Gospodara. Osam bodeža zabodite oko nje. Spaliliti je kasnije. Mučiti je svirepo. Vodila vas je u mnogim bitkama. Mislilo se da je muško. Vitezovi i kapetani. Čudo se dešava. Ona je bila čudo. Jeretik, veštica, lažna proročica, čarobnica. Presude. Englezi su uništili jedino dobro što je moglo da vodi Francusku. Čula je glasove. Glasovi su govorili : « Spasi zaslužen presto, okončaj rat. Budi kao Malala Jusafzai. Preživećeš sve, širi dobro. » Svetica. Nevina, svega, koliko, tada, sedamnaest, šesnaest godina. Vodili su je sa povezom na očima da joj sude. Poslednja ispovest i priviđenje :

« Mnogo bolje da me nema Ne postoji takvo mesto Tako duboko, daleko Gde je moj zasluženi presto? Groblja ispod grada Gde su tajne reke Tu ću ja da vladam Gde su senke Moja kazna će da bude Što ću živeti zauvek ».

1431. spaljena je. 1920. kanonizovana je.

Da li je mit tvoja sudbina ?

Nevena Savić: OD ROGOVA LUČA (Pustinjak, Sedmica pehara)

[pdf-embedder url="http://zing.ff.uns.ac.rs/wp-content/uploads/2018/12/Nevena-Savic-OD-ROGOVA-LUCA.pdf" title="Nevena Savic OD ROGOVA LUCA"]

Snežana Orčić: PRIČA O ZLU (Snaga, Kralj pehara, Paž diskova)

Moja baka beše jedna izlapela žena. To je bila žena koja je pričala i pričala bez ikakve poente i smisla. Ne beše to do njene starosti, već do njenog karaktera. Kako kažu, bila mlada- luda (i ostala),pa je i istetovirala je cela leđa i to je bila jedna mapa nekih njenih zamišljenih priča. Između ostalog, najveća su bila tri lika. Sećam se, imala sam desetak godina kad je odlučila da me iznenadi svojom prvom pričom. Pošto je zbog godina ostala bez uobičajene pokretnosti svog tela i mozga, na koju je navikla, kako bi mogla da ispriča priču, morala je da ima sliku svojih istetoviranih leđa. I ja šta ću, ostavljena na čuvanje kod ove poblentavljene žene, sednem da čujem priču. Priča je išla nekako ovako:

Bio jednom jedan kralj. Sedeo je na prestolu morskog zla. Kako bi preživljavao svaki dan, morao je da popije po jedan pehar vode. Taj pehar, iako zlatan, samo mu je za to i koristio. Svakim gutljajem on bi postajao sve više zao. Ako bi odlučio da taj dan ne popije propisanu dozu, riba oko vrata bi mu jela uzicu te tako stvarala omču. Zbog toga naš kralj nije bio slobodan. Zavisio je od jedne ribe. A nije voleo ljude. Zbog toga je i došao da živi na moru jer nije voleo da pomaže ljudima, da sluša njihove probleme i da brine o njima kako kraljevi to inače rade. On je bio dovoljan sam sebi. Njegova kruna bila je sjajna, ali ne dovoljno sjajna. Strašno je čeznuo za zvezdom koja je sjala negde daleko. Odlučio je da će pobiti sve da bi došao do njene zvezde. Samo je postojao problem. Nije znao da pliva, a barka kojom je došao, je more odvuklo. I ostajao je tako zagledan u zvezdu koja sija danju i pio pehar za peharom, nadajući se da će mu zlo dati odgovor. Postajao je sve zlobniji. Dok je on smišljao plan...

...zvezda je sjala. Ta zvezda je bila ispunjena čokoladom. A zavaravajući sjaj je pružao papir zlatne boje kojim je čokolada bila obmotana. Nju je držao mladić razvijenih mišića na desnoj ruci, pošto je njome držao taj novčić i nije ga ispuštao. Taj mladić bio je zloban. Zlim ga je činilo cveće pod njim koje je mirisalo na zlo. Samo je gledao u taj novčić i okrenuo leđa svetu. Bio je zadivljen njegovim izgledom. Pritom, ako bi ga ispustio ili spustio, pao bi mrak. On bi tada video samo njive koje treba obrađivati. Jako je voleo da jede i znao je da ako želi da jede, da mora da obrađuje zemlju. Ali ipak, lakše mu je bilo da stoji zagledan u to predivno, predivno zlato koje sija i pruža mu sigurnost, nego da se potrudi kako ne bi gladovao.Okrenuvši leđa prirodi, nije primetio putić iza njega koji je vodio...

... ka jednoj devojci koja je zaboravljala da je devojka. Bila je sa jednim lavom. Ona je tog lava mazila i pazila i pratila svaki njego pokret, smatrajući ga svojim uzorom. Čak ni o ličnoj higijeni nije vodila računa pošto je bila prezauzeta mazeći lava, te je na njoj počelo rasti cveće neprijatnog mirisa. Međutim, i ona je imala svoju kletvu. Iznad nje su stajala dva kruga koja bi postala omča i njoj i lavu ako bi počela da se ponaša kao ljudsko biće. A što se tiče lava...On je svakim danima lickao njenu ruku, čekajući da dovoljno sazre pa da je pojede. I došao je i taj dan i smazao ju je. Mrzeo je ljude. Idući dalje putem pojeo je i momka sa novčićem. A dok je naš kralj smislio rešenje za zvezdu koja je odjednom nestala pred njegovim očima, nestalo je i njega. Sad je lav sedeo na prestolu sa peharom u ruci, troje ljudi u stomaku i omotom od lažnog zlata. Ljudi se nikad nisu upoznali, nisu bili prijatelji, bili su ispunjeni zlom i ohološću i zbog toga su bili ispunjeni nemirom dok ih lav nije pojeo. THE END.

Moje detinje lice izbezumljeno je posmatralo. Kakva je to priča o zlu koja pritom, nema poentu? Ona, primetivši moj pogled, iznenadi se. Pogleda u sliku svog tela i prozbori: ,,Oh Bogo moja, ispriča sve obrnuto. Prokleto ogledalo! No bistrica si ti, shvatićeš već...“

Ela Čanji: THE OLD QUEEN IS DEAD, LONG LIVE THE (NEW) QUEEN (Kraljica pehara, Smrt)

Noćas bi voda htela samu sebe da ispije do dna i da otpočine. Prevrće ove reči u maglovitoj svesti, dok istovremeno laganim kružnim pokretom zgloba ljuljuška tečnost po obodima pehara. Noćas bi ova voda htela da dokrajči ovu flašu rakije. Ili ona nju. Mene. Zašto mislim o sebi u trećem licu?! A kao o vodi? (Ko zapravo priča ovo?) Zatrese plavom glavom. Pijanom glavom. Smeška se. Bila bi smešna da nisi jadna. Ne bi smela da piješ na radnom mestu. Kikoće se. Ko se još zaposli na štandu za degustaciju vina i ne postane alkoholičar i pritom tuče rakiju? Uozbilji se. Bila si alkos i pre nego što si se ovde zaposlila. Nazdravlja zamišljenom sagovorniku. That’s true. Klima. Kako su te uopšte zaposlili? Sleže ramenima. Dobra sam glumica. A i alkos sam samo po mraku. Uzdiše teško. Doliva. Smrzava se. Prsti koji stežu imitaciju srebrnog pehara su kruti. Rukavice joj sežu samo do drugog zgloba prstiju. Ovo nije moj pehar. Pogleda zamišljeno i pripito u pehar. Naravno da nije. Koji je tvoj pehar? Mršti se. Pa, ja nemam pehar. Zašto bi mislila da imaš pehar, KA? Sleže ramenima. Hoće li više kraj ove jebene smene? Ko još radi po minusu? Nema nikoga da dođe da se ugreje vinom. Dok se ona greje rakijom. Hehehe. Misli o sebi da je promućurna. Zapravo si bedna. Snuždi se. I to je istina. Ceo život promašaj. Je l’ ti to negde piše da ćeš se roditi kao govno? Ili se ipak sam sjebeš pogrešnim koracima, na kraju krajeva, pogrešnim mozgom? Pre će biti ovo drugo.

Zasuzi.

Građenje iluzije na iluziju. A nakon vatrenokrštenjskog skidanja ružicastih naočara i naočnjaka, gledanje sveta kroz dno flaše. Kao da imaš izbora posle skidanja iluzije sa Života. Jebote, jedva sam preživela skidanje iluzije s Ljubavi. Ajte. Odmahnu rukom, kao da joj je sagovornik neozbiljan. Šta ti znaš, jebote, o ljubavi?! Samo ono loše. Ponašaš se ko razmažena princezica celog života, jebeš se za ljubav, dobiješ go kurac. Posle prazan krevet, opustošenu dušu i, jebiga, razoren život. Imaš sve druge, osim sebe. A i ko si ti na kraju? Ko sam ja? Ili možda ŠTA sam?? Promašaj. Eto šta si. I sama. Večito sama. Uzdah. Suza se kotrlja. A možda sam ja pogrešna??

Zatrese snažno glavom. Nećemo. Teške. Teme. Odjednom razrogači oči. Al’ zato bi mogli teške prizore. Zvizne. Au, sine. Trese glavom, trlja oči. Na suprotnoj strani trga stoji jahač. KA se hvata za flašu rakije. Nisam toliko popila. Jahač je ...suzi oči, zaškilji ... U oklopu? I drži ... barjak? KA potegnu rakiju. Još jedna halucinacija, ništa novo.

Beli konj. Poče da stupa preko kaldrmisanog trga ka štandu za degustaciju vina. Magla poče da se razilazi i vijori oko njegovih nogu.

Otkud magla? KA postane svesna magle koja je bila svuda oko nje, ali uslužno se uklanjala iz ličnog prostora oklopnika i njegovog konja.

Oklop zvecnu za svakim klopitom kopita. Dostojanstvo nosi dostojanstvo. Crveni bljesak, i besna para. Bez ikakvog zvuka. Pakleni konj. Mrtav jahač. KA poteže vrapčiji gutljaz sa svakim korakom pridošlica koje ispuniše trg svojim prisustvom. Kao da će to odagnati, a ne pojačati iluziju. Ne skida pogled sa oklopnika. Crna i masna zastava. Mahnito vijori, iako nema ni daška vetra. Avetinjski sjaj rascvetalog, mrtvački belog. Cveta na njoj.

KA se zablenu. Nimalo damski.

Konjanik i njegov teret stanu ispred štanda. KA netremice žmirka. Konj striže ušima. Konjanik ne skida vizir. Muk.

“Bože ...” , poče konjanik.

“Bog ne postoji” , prekinu ga hrapavo KA.

“Dobro.” Jedno nabusito: dobro. “Izlazećeg mu sunca, na šta to ličiš?” prekorno.

KA se cimnu. JA?? On to meni?? “Jesi li video sebe, šećeru?”

Iznenada. Konj zanjišta prekorno. Vizir se mršti. Kako znaš da se mršti, ne vidiš mu facu, aman?!

“Ovim kostima ništa ne fali, mila” , zabrunda oklop. Konj frknu. Kakav tandem. “Moraš li sve da pokvariš, draga?”

Ovo pitanje je pukne ko šamar. Poluotrezni se. Al on to ne mora da zna.“To mi je u krvi” , pomirljivo. Sleže ramenima. Povlači gutljaj.

“Možda” , prihvati konjanik. “Ali zato tebi toliko toga fali” , reče mirno.

KA klima. Nemaš pojma koliko, duša da te zapeče. I peče. Zapravo peče. Kao i ova rakija. Kaže samo: “Inače ne bismo vodili ovaj razgovor.”

“Ovaj razgovor je nešto najstvarnije što ti se dešava, mila” , reče konjanik blago. Polako povlači vizir. Mrtvačka glava bljesnu. Saosećajan osmeh više oseća, nego vidi. Ipak, skelet. Nesposoban za više od grotesknog keza. Ili manje.

KA se žacnu. Pogleda u flašu. Jebote, od čega je ovo?!

“Preporučujem s primesom praha od zmajevih kandži” ,uljudno. Oklopni prst pokazuje ka flaši.

KA se mršti. Mozak joj je ubrzan. “Za jedan skelet, pravi si gospodin”, nahrupi iz nje.

Skeletni vojnik klimnu. “Hvala. Trudim se.”

KA mu baci pogled ispod oka. “Šta jedan skelet traži od jedne pijanice?”

“Nosim poklone.”

Od čega god da je, dobro vozi. KA nategnu bocu. Imala je i jezivije halucinacije. Zagleda se u ubrzano cvetajući cvet na barjaku. Prelazio je mahnitom brzinom od pupoljka do gotovog cveta do sasušenih latica. I tako neprestano ukrug. Je l se zato zastava vijori, iako nema vetra? Od siline transformacije?

“Zastranila si, mila. Povrh toga što si izgubljena.” , oglasi se Smrt. Blago. Očinski.

KA se jedva obuzda da ne zajeca. Bizarno bi bilo baciti se u naručije skeletu. Doduše, nije da nije bila i s gorima.

“Uzmi, hajde.”

KA izranja glavu iz dlanova u koje je bila sakrila sopstveni teret. Oklopna ruka drži zlatni zavežljaj. Kao da greje. Posegnu za njim. Srmt žmirnu. Praznim dupljama! Bizarno.

Toplina. Zavežljaj joj instant zagreja ruke.

“To je tvoje.”

KA razmotava zlatni zavežljaj. Koji je zapravo zlatni plašt. U njemu: zlatni pehar i kruna. Ovo je moj pehar! Divi se peharu. Čudne izrade. Šta je s tobom i s tim peharima, alkoholičarko nikakva?!

Ćuti malo! To su DVA pehara. VIdiš da obrazuju trougao jer su im rubovi spojeni. Prevrnuti su naopačke. Gotovo kao da se ljube svojim zlatnim ivicama. Trese glavom dok razdvaja pehare. Bolesna si, znaš to? Nesvesno klima, ali joj osećaj poznatog ne dozvoljava da se otrgne od ove iluzije.

“Prepoznaješ li ih?” Smrt pita. Kao da zadržava dah. KOJI dah??

KA odmahuje glavom.

Smrt uzdahnu. “Toga smo se i bojali.”

“Ko to vi? Je l mogu da zadržim krunu? I pehare?” Brza je. Boji se da joj ne izmakne ova iluzija. Najlepša je do sada. Umotava se u ogrtač. “I ogrtač?”

Smrt je strpljivo gleda. Blago se osmehuje. Opet, više osećaj, nego vizuelna stvarnost. “KA?”

“Da?” , prodahće. Jedna bol vise - manje, ova iluzija je LEPA.

“Ti nisi stvarna?”

“Nisam?”

“Ne.”

“Šta sam?”

“Ti si tarot karta.” Konj rzne. Zastava šiba svoj ples rađanja i umiranja. Smrt strpljiva.

“Šta?!”

“Ti si izgubljena i prevrnuta tarot karta”, elaborira Smrt.

“Šta mu to dođe?” Više se ne pita. Prihvata. Instinktivno.

“To mu dođe kao mini božanstvo. Izgubila si se, pa još i prevrnula. NIje dobro, mila. Jedva te nađoh.”

“Jedva me nađe ... za šta?”

“Da bi se vratila u špil. Potrebna si ljudima.” Smrt se promeškolji u sedlu. “Tamo odakle potičemo, ti si kraljica.Ima ih još. Ima nas raznih. Rešavamo čovečiju sudbinu.”

KA zasijaju oči. “Kraljica?”

“Da. Ali bojim se da sada moraš da umreš da bi se vratila sa mnom.”

“Kako me zajebavaš, matori. Baš si zao.”

“Ne boj se. Granice u kojima živimo, nisu granice u kojima umiremo.” Smrt joj pruži zlatan medaljon. Imao je ugravirano izlazeće sunce između dva brega. Ili zalazeće. KA ga instinktivno okači oko vrata.

I sve joj postade jasno. Vizija koja joj se raplamsa u umu otkloni svaku sumnju. Ona se seti. I sudbina ima svoju sudbinu. A ona nije živela svoju. Zadihano se uhvati za konjski vrat. Klimnu Smrti. “Spremna sam.”

Barjak je probode.

Ujutru. Leš promrzle pijanice nije posebno potresao žitelje. Ništa nesvakidašnje se nije desilo. Sama je birala svoju Sudbinu.

Stanislava Ilić: PEHAR IZBODENOM KRALJU (Četvorka pehara, Desetka mačeva, Kralj štapova)

Usne drhću. Dah zastaje. Čeka. Prsti se lijepe za metalni luk uprljan mikroskopskim kapljicama znoja. Ne, ne smije da se vidi. Ostani pribran, tako su te uvijek učili. Zaustaviti sve. Čitav organizam, tijelo, drhataje, najmanje nemire samo za trenutak. Jedna milisekunda smrti biće dovoljna. Lupanje s lijeve strane grudi gotovo da ostavlja trag na koži, nevidljivi rez. I tako je svaki put. Ovo će biti deseti, jubilarni. Vijenac ponosni na njemu će stojati, daće mu zlatan pehar i piće vino crveno, krv njihovu i tijelo izbodeno, izmučeno ješće. Diši. Ne razmišljaj o budućnosti , ionako je možda nećeš imati. Eno ga, ide. Pokretni štap, tanak i suv. On je njegov kralj, drži ga u šaci, lagano puca pod pritiskom. Krckaju kosti, zgužvan i malen, tako nebitan u daljini. Gmiže kao poslednji bijednik , propalica bez cilja. Za koji minut će mu uzeti nešto najdragocjenije, a zna da nema pravo. Prekršiće sve ono u šta je vjerovao. Nebo će se obrušiti, iz pakla će pjevati anđeli tame i dozivaće njegovo ime. Vojske užarenih konjanika preći će prag njegove svijesti i kroz šupljine glave će buknuti crvena boja. Vatra! U očima, pokretu , tijelu. Poslednji atomi bića igraju kolo, vesele se novom uzbuđenju. Hladan vazduh protiče kroz alveole. Još malo. Momenat. Taj ljigavi stvor ni ne zna šta ga čeka. Neće se ni obazirati. Lak posao. Prstom polako dotiče vrh obarača. Oko fokusirano na nišanu. Disanje se usporava. Harmonija između straha i snage.

Pao je.

Duša uprljana, lice čisto. Još jedan urez s lijeve strane.

Lagano se povlači sa svoje pozicije. Čuje se samo grebanje smrtonosne mašine prilikom micanja . U daljini pometnja oko leša nepoznatog čovjeka. Šta je ostalo, poraz ili pobjeda? Pehar slave podiže smrt. Ima li uopšte života nakon prolivanja tuđe krvi?

Ivana Stanić: ŠTO BLIŽE, TO DALJE (Kola, Četvorka štapova, Desetka štapova)

Na drumovima drevne Kine pojaviše se neobična kola, koja su služila za prevoz bezimenog cara iz Persije koji je iz iste prognan. Naime, utvrđeno je da njegova krv nije plava nego crvena, pa je zbog toga morao biti proteran. Kola su mu na prototip zaprege, vukla dva stara lava, najstarija iz Persije. U jedinoj pregradi kola, imao je hranu i vodu za tačno jedan dan putovanja, toliko su mu ljudi iz domovine dali jer su znali da mu toliko i treba do prvog grada u Kini. Bezimeni car je zabrinut jer ne poznaje ni puteve ni oznake ove nepoznate zemlje, a njegovim lavovima su se videla rebra i sve su više ličili na svog pretka, iscrpljenu mačku. Put mu deluje kao večnost, nigde nikoga na vidiku, a i kada bi nekoga video ne bi mu baš bilo od kosristi jer ne poznaje jezik. Uzdao se u svoju snalažljivost, koja ga je inače i dovela na presto. Sunce je odavno izašlo, odlučuje da ide za njim jer ono izlazi na istoku, a na istoku je valjda i Kina, nada se. Iz kola vidi kako prestaje pustinja i polako se naziru kameni pločnici. Sve ukazuje na civilizaciju, dobro je, preživeću, misli u sebi car. Raduje ga zvuk kola, koja naprosto klize po kamenu, i idu sve brže i brže u odnosu na pustinjski tepih, koji je zapinjao za točkove i tako sve više umarao već preumorne lavove. U daljini vidi nešto kraj puta, siguran je da je to neki njihov znak, pa će sada saznati koliko još ima do prvog grada. Kada je prišao video je četiri štapa od bambusa zabodena u tračak zemlje kraj kamena. Lice mu se ozarilo i mogao je konačno da predahne. Razmišljao je, četiri štapa, četiri je jako mali broj što znači da je traženi grad tu na dohvat ruke. Za trenutak se zapitao kako to da nije ostale oznake video, ali se slatko nasmejao zaključivši da je sigurno izbio na neku prečicu i tako prekratio put. Zahvaljuje se bogovima za ovu sreću u nesreći. Gde su sad oni što su ga izgnali, da im se nasmeje u lice, dali su mu čitav tovar hrane, a on je evo već stigao. Zaustavlja kola i odlučuje da napravi pauzu, ipak mora da pazi na lavove jer mu ne znači ništa mala daljina ako neće imati ko da ga doveze. Otvara kovčeg i vadi izobilje hrane i jednu ogromnu bocu sa vodom. Sve daje lavovima, smatra da je njima to potrebnije jer moraju da se oporave, samo da izdrže do grada pa posle šta bude. Za sebe se ne brine, on će izdržati pa će se snaći kada stignu. U glavi su mu samo četiri štapa, jedva čeka da vidi tri, pa dva, ali i ne mora tako, može odmah kapija grada, neće se buniti. Ipak, put se nekako odužio, Sunce putuje ka zapadu, san počinje da ga obuzima, ali ne sme to sebi dozvoliti, mora stići pre noći. Još par sati je prošlo i sad je već zabrinut, glad i žeđ mu dodatno ulivaju nervozu, ali on ima veru, samo čeka štapove. Noć pada, hvata ga panika i obuzima ga misao da je možda na pogrešnom putu. Pogledao je u lavove, jedva su šetali, samo što nisu posustali. Diže glavu da se pomoli za spas, kad u obrisima mesečine, opet vidi nešto kraj puta. To mora da je znak, nema šta drugo biti. Tera lavove da daju sve od sebe, pa neka i ostanu u ovom bezdanu, samo da doguraju do znaka, iza njega mora da je grad. Uz riku pregladnih i iscrpljenih lavova, stiže do svog znaka. Opet štapovi od bambusa, ali sada ih je devet. Pada na zemlju u neverici i počinje da drhti. Devet je veće od četiri, što znači da se on sve više udaljava od grada. Razočaran i bez plana, okreće se i trči natrag. Za lavove ne mari, oni su svakako gotovi i nisu mu više od pomoći. Sviće, lavovi se opraštaju sa životom uz zrake sunca, kad ipak začu se buka. Iza devet štapova se pojavi ogromna kapija, iz koje izadje čuvar. Kada je video lavove, pozvao je pomoć i unesoše ih. Devet štapova su označavali devet sinova moćnog cara Kine. Carstvo je postojalo samo danju, noću bi nestajalo, a na njegovom mjestu su stajali samo štapovi bambusa. Car i sinovi zavoleše lavove. Kada su oni ipak usled starosti preminuli, podigli su im velike spomenike. Tako su dva lava postali simboli moćnog i drevnog carstva. A bezimeni bivši car Persije? Za njega više niko nije čuo.

Vanja Kovačević: PORAŽEN (Vitez pehara, Osmica pehara, Desetka diskova)

"Ovog jutra sam pobedio na dvoboju, ne znam ni sam kako..."

U polutami sedeo je namrštenog lica Leon, jedini pobednik i osvajač svih turnira. Mučile su ga teške misli, nekoliko noći nije spavao. Komšijska pseta lajala su celu noć, a to mu nije nikako išlo u korist. Iscrpljen, pod teretom nesanice, utapao je misli u alkoholu. Um mu je parao lobanju.

-Sutra moraš opet biti prvi. Ti si šampion, kralj ulica i podzemlja...

-Leone, bez novca smo, ti si u obavezi da se boriš za našu porodicu.

-Slušaj me ološu pijani, drzni se još jednom da ne vratiš dug, završiće ti koplje ispod grkljana.

"Aaaaa" - vrisnuo je.

Počeo je da se udara rukama sve snažnije u glavu, želeći da izbaci teret iz nje.

Prolazili su sati kao i boce koje je naručivao. Prvi glas petla prošao je odavno, nebo je postajalo sve rumenije, dok se još uvek svetlost Zornjače probijala kroz okno stare krčme.

"Leone, probdio si celu noć u krčmi, čak su i petlovi poizlazili, aman idi kući." Ali on je samo ćutao i pio.

"Zar ti ne treba danas da se boriš? Kako ćeš takav? Turnir je za svega nekoliko sati."

Ništa, samo tup pogled režao je na krčmara.

"Znaš da te cenim kao sina zato ti to i pričam."

Promrmljavši nešto beznačajno, tiho, napustio je pivnicu, ali samosažaljenje nije napustio njega.

Osetila se vrelina dana još od ranog jutra. Narod je polako počeo da izlazi na ulice. Voda je hučala sa obližnjeg potoka, na koji su se u ranim časovima spuštale mlade devojke na kupanje. Ceo grad se užurbano spremao za nastojeći turnir. A Leon, on je teturao ulicama tražeći odavno izgubljeni mir.

Grb se usijavao na vrelom suncu, caklio se od pozlaćenosti, ispod grba bili su smešteni vladar i njegova pratnja, željno iščekujući početak sudbonosnog okršaja. Narod je odavno popunio  sva mesta, od zagušljivosti nije moglo da se diše, a od buke da se razmišlja. Malo dalje, na nabacanim bačvama ležalo je izmrcvareno Leonovo telo. Pokušavao je satima da ustane. Najednom, pljussss "Smrdiš kao konjska balega." Hladna voda slivala se po pijanom licu, dok je polako dolazilo sebi "Pobogu Leone opet si se ubio u krčmi, znaš koliko to šteti tvom uspehu!?" "Stefaane, kako to da te vidim duplo?" upitao je sa smeškom.

"Videćeš ti mene duplo kad te budu čerečili oni kojima duguješ" ljutito će. "Koje je doba?" "Taman to kad treba da ideš da se boriš, zato diži tu zadnjicu. Ne mogu ja sve da radim sam. Sve je na mene spalo. Stefaane napravi ručak, pospremi štalu, osedlaj konja, probudi Leona... Dokad? Dokad tako?" Čelo mu se prikupljalo u bore od besa.

"Opusti se Stefaane, pobedićemo, ne brini." pokušao je da ga umiri, a nije mogao ni sebe da ubedi u to.

"Nisam baš siguran u tako što, previše se opuštaš pred dvoboj"

Zvuk duvanja u rog označavao je početak dvoboja. Takmičari su se smenjivali jedan za drugim, svi su padali pod kopljem nekog Pedra. Red je došao i na Leona. Osedlan konj, buka, rastrojstvo u glavi, zvuk roga. Krenuo je kopljem unapred jašući svog konja, odlučno, i vešto, kao iskusni borac. U jednome trenu čuo se prasak, nakon što se magla prašine rasklonila, narod je mogao ugledati Leona sa podignutim kopljem, kako trijumfuje, i Pedra, poraženog na zemlji.

"Rekao sam ti da ćemo pobediti" podrugljivo je dobacio Leon Stefaanu.

Poslednji okršaj je bio pred Leonom. Samouvereniji nego ikada, bio je spreman da jurne na protivnika, znao je da je onaj slabiji od njega. Čekao je samo na jaki zvuk roga za početak borbe. Misli su ponovo počele da mu pulsiraju, vrelina podnevnog sunca, kao da ga je na čas omela, ali se brzo povratio. Bio je spreman za znak. Tenzija je počela da se nakuplja u njegovim prsima.

"Leoneee!" Okrenuo se u pravcu glasa svoje žene koja je stajala u publici (začuo se zvuk roga),  rukom mu je pokazivala na batinaše koji dolaze, to je bio jasan znak da ukoliko izgubi, izgubiće sve... Konj je zanjištao u znak pokreta. Misli su ga razjedale, mislio je samo na to kako mora da pobedi sada. Začuo se ponovni prasak, samo se nije znalo da li je to od sudara kopalja ili je to prasak Leonovog srca.  Posle par sekundi videlo se sasvim jasno. Leon je ležao na podu, nepomičan, krvavih usana. Glava mu je pala na jednu stranu, taman tako da može da vidi kako jedan od batinaša zariva nož u trbuh njegove žene. "Poražen" bila je njegova poslednja reč, poslednja misao i poslednjih dah.

Publika je skočila na noge, aplaudirajući novom pobedniku turnira - Marselu. Pri dodeli pehara od strane samog kralja, uz naklon publici, rekao je "Ovog jutra sam pobedio na dvoboju, ne znam ni sam kako....Ali eto ipak je možda i moguće da David pobedi Golijata."

Nakon završenog turnira Leon i njegova žena, bačeni su iza nekih starih bačvi, da se tope na vrelom suncu. Ni pola sata nije prošlo, a već su postali hrana okolnim psima.

Đorđe Grmuša: VELIKO SUĐENJE (Obešeni čovek, As diskova, Dvojka diskova)

Kada se sova oglasila treći put narod na ulici se uskomeša. Sve je uhvatila neka jeza praćena jakom hladnoćom koja je ledila krv u žilama. Oblaci su već davno prekrili mesec te je ulice obasjavala samo svetlost baklji. Trg Kampo de Fjori je čekao još jednu svoju žrtvu. Okupljena masa se raštrkala oko centralnog drvenog stuba koji je bio unapred pripremljen. Željno se ičekivao trenutank mučenja! Tada se pojaviše stražari vodeći zarobljenika. Gurali su se kroz masu koja je svojim povicima i negodovanjima iskazivala želju za linčovanjem. Jedan od glavešina ove inkvizicije predloži da se zarobljenik obesi naopačke jer nije zaslužio drugačije ispitivanje. Dva krupnija stražara učiniše ono što im crkveno lice naredi i obesiše čoveka.

- SMRT! SMRT! SMRT! - čuli su se povici iz mase.

Iknvizitori posedaše na svoja mesta i dadoše znak da će ispitivanje polako početi. Veliki inkvizitor izgovori nekoliko molitvi na latinskom i blagosilja sve okupljene, kao i optuženog. Nakon što je izgovorio nekoliko reči u tajnosti on pristupi ispitivanju.

- Kao što vam je svima ovde poznato, a ne bih da se ponavljam, imamo posla sa skrnavljenjem imena Božjeg. Šta više, ovaj ovde, bogohulnik, nije ni zaslužio da mu se pravično sudi zato ja odmah predlažem da ga spalimo na pravdi Boga! - dovrši Veliki inkvizitor i stade čekati na reakciju iz okupljene mase.

Pobesnela masa poče gađati osumnjičenog kojekavim voćem i povrćem. Na licima im se videla želja za prolivanjem krvi i mučenjem. Kao da im je Satana šaputao na uho šta treba da traže. Neki i sami potrčaše ka zarobljeniku da ga što bolje udare, ali se stražari brzo umešaše.

- Polako, polako, nigde ne žurimo. Bog je sa nama. Mada, da bismo dokazali koliko smo milostivi i puni ljubavi dopustićemo optuženom da kaže svoje poslednje reči pre nego što bude spaljen živ! - uskliknu Veliki inkvizitor i vrati se na svoje meseto.

Pobesnela rulja željna najgorih mučenja nije želela ni da čuje za ovaj predlog. Želela je samo smrt i to bolnu! Tada se zarobljenik glasno nakašlja pokušavajući da dođe do vazduha. Pokušao je da kaže bilo šta ali glasa nije imao. Oči mu se napuniše suzama kada u besnoj rulji ugleda neka, njemu draga, poznata lica, koja su sada pozivala na linč i bol.

- I? Imaš li šta da dodaš ti jeretičko pseto? Reci ili ćuti zauvek! - besno reče Veliki inkvizitor. Taman da će dati znak za paljenje lomače začu optuženog kako nešto tiho govori.

- Glasnije! Glasnije bedniče! Da li to hoćeš da se pokaješ? - izusti Veliki inkvizitor sav ponosan.

- Samo Bog može da mi sudi! - reče zarobljenik iz sveg glasa.

Grom se prolomi duž čistog neba, baš kad mu vreme nije. To je značilo samo jedno, bilo je vreme za spaljivanje. Stražari brzo prisloniše svoje baklje na osušeno drvo i ubrzo nasta velika vatra. Vrisak i smrad ljudskog mesa opsedao je sve prisutne. Mnogi su od užasa napustili Trg Trampo de Fjori, dok su neki ostali da uživaju u najcrnjim ljudskim pakostima.

Kada je vatra dostigla svoj vrhunac nevreme je već bilo u punoj snazi. Munje se prolomiše duž neba i nateraše inkvizitore da se raziđu. Kiša je pljuštala kao nikad do tada praćena strašnim sevanjem. Bilo je toliko bučno kao da je sam đavo došao po svoje. U taj čas jedna munja udari na vrh drvene grede ispod koje je optuženi živ spaljen. Ali to ne beše bilo kakva munja, već kao sama desnica Božja. Preplašeni inkvizitori posmatraše ovu strašnu pojavu ispod svojih stolova i moljaše se.

- In nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti. Amen. Ubismo nevinog! - reče plačući Veliki inkvizitor dok je posmatrao spaljeno telo Đordana Bruna, spaljenog ni krivog ni dužnog!

Slavica Zec: NERAZJAŠNJENA PRIČA MARIJE LANGO (Devetka mačeva, Petica štapova, Svet)

Sredina noći. Tačnije tri sata iza ponoći, tačnije, tačno tri sata i trinaest minuta je iza ponoći, kako pokazuju brojke na digitalnom satu. Opet u isto vreme se budi. Poslenja tri meseca, svake srede, u sred noći, tačnije svaku noć u tri sata i trinaest minuta se budi Marija Lango. Obično ne govorim o...o ljudima koje znam. Svake srede, Marija se budi ustreptala, uznemirena, uzrujana, uplašena do srži. Vazduh udiše silinom deteta koje se rodi, a bol koji proživljava celim telom je neopisiv. Drhtavim rukama steže glavu, i zatvara oči, kako bi ugasila slike koje joj se vrte po glavi. Zašto uvek sanja tako strašne snove, uvek slične, gotovo iste? Pitala se konstanto, ali nije mogla da nađe odgovor. Svaki nagovor da potraži stručnu pomoć, odlučno je odbijala. Od kako su se pojavili ovi snovi, Marija je počela da strahuje od izlaska iz kuće, govoreći da su ulice previše opasne. Počela je da se plaši i ogledala, jer kaže nikad ne zna šta će u njemu videti. Sigurno je sve to bio uticaj sna. Ali ovaj put je bilo drugačije. A kada bi je pitali da nam opiše bar svoje snove, govorila bi, da nema poente.

Ove srede, pre tri dana, opet se probudila u hladnom znoju, brojke na digitalnom satu su opet brojale treći sat i trinaesti minut. Sedela je na krevetu i rukama grčevito brisala suze koje su same nalazile put niz njene obraze do zemlje. Svaki šum je bio naglašen, činilo joj se kao da može da čuje udar jedne suzne kapljice kako udara o pod i raspršuje se u još nekoliko sitnijih kapljica. Sa njene leve strane kroz prozor se video obris čistog letnjeg neba. Iznad prozora je visila zavesa sa tačno devet linija. To je bila zavesa koja je bila odsutna od prozora jedino u vreme njenog pranja. A iz mašine, mokra bi se ponovo stavljala tu, obavezno prana u mirisu lavande, i visila bi tu u sobi sa svojih devet ljubičastih linija. Marija bi pre nego što ustane sa kreveta desnom rukom dodirnula obod kreveta na kom je bio isklesan drvorez. Slika na obodu kreveta predstavljala je vojnika koja je u sukobu poražena od drugih. Kada sam je jednom pitao zašto opsednutost tim radom, rekla je da mora uvek da proveri da nije neki vojnik pobegao sa drvoreza. Zatim bi se nasmejala i udarila me u rame, i spustila pogled, i dalje držeći titravi osmeh na licu. Na beloj posteljini su se kroz prozor u vidu senke, oslikavale ruže koje su rasle odma ispod njenog prozora. A bela posteljina je sijala plavičastim belilom, zahvaljujući vedrom nebu, koje je omogućilo i mesecu da obasja Marijinu postelju, i svojim svetlom i ružama, senkom išara čisto belu postelju. Marija je ustala i otišla do kupatila i dugo je zurila mokrog lica u crnu maramu koja je skrivala ogledalo. U jednom malom trenu, podigla je ruku i strgnula maramu sa ogledala, a onda je kupatilom zavladao krik.

Pet meseci pre ove srede, Marija je sa fakultetom odputovala u Rim, gde je upoznala neku drugu stranu svoje ličnosti. Sa svojom koleginicom, ali i veoma bliskom prijateljicom Anitom, odvojila se od ostatka grupe. Ostatak poznatih lica, viđala je samo u toku obilazaka firmi, i uveče na večerama u restoranu hotela. Peto i njihovo poslednje veče tada u Rimu, Marija je u foajeu hotela naišla na svog starog poznanika, koga do tada nije videla sigurno jedno tri godine. Kada je prepičavala taj susret, rekla je da nije bilo najprijatnije, ali nebo boje purpura u toku zalaska, dok su sedeli na terasi hotela je doprinelo tome da koliko toliko umanji neprijatnost i tenziju, koja je vladala između njih. Previše stvari se dogodilo između njih da bi razgovor tekao u najboljem redu, ali u Mariji je ostalo još onog patološkog straha. Iako nisu bili već tri godine zajedno, Mariji je jedan njegov trzaj oka bio potreban da skloni lakat sa stola, ili stavi nogu uz nogu, a ni slučajno noga preko noge dok se sedi. Samo ona zna kako je uspela da prebrodi strahove i trume koje je doživela sa njim. Borbu koju je imala sa njim, bila je na neki način lakša od one borbe koju je vodila unutar sebe. Da li ga ostaviti ili pobeći od njega? Da li se sa posledicama boriti odma u tom trenutku, ili ih odložiti za kasnije? Osoba koja se plaši i svoje senke, posledice ostavlja za kasnije. Izbegava kaznu što duže može, produžavajući sebi agoniju sekundama koje imaju težinu večnosti. Kada se oprostila sa Andrijom, uputila sa ka Aniti, nesvesna da je Andrijine oči još uvek pomno prate. Kasnije iste večeri se našla u društvu novih poznanika, koje su ona i Anita upoznale upoznavajući Rim. Ono što je Marija zaboravljala jeste to, da je Andrija mnogo posesivan čovek. Kada nešto nije po njegovom, ili ako nešto silno želi, za njega poraz, i odustajanje ne postoje. Odustaje jedino u slučaju smrti. Tada su i počele sve Marijie borbe.

Sada, Marija trpi posledice svoje borbe. Iako je uspela da dokaže i sebi, i Andriji i drugima, da je jaka, posledice su nešto što uvek i svakog stignu. Marijine posledice su vrištale u ogledalu. Ipak Marija nije dovoljno jaka, da svoj strah, bol, i jednu bitku iskoristi u svoju ultimativnu pobedu. Ogledalo je otkrivalo njene borbe, poraze i jednu pobedu. Vilica je bila izmeštena u desnu stranu, levo oko je bilo u potpunosti sklopljeno, a nos koji je ranije bio u potpunosti ravan, sada je imao kvrgu usled slomljene kosti. Na vratu su ležali crveni pečati, poput neke kožne bolesti. Ti pečati su bili Andrijini užareni poljupci, ili pokloni. Nisam siguran kako ih je nazivao. Marija je vraćala crnu maramu na ogledalo i vraćala se u sobu. Sat je i dalje pokazivao treći sat i trinaesti minut posle ponoći, a dve crvene tačke između brojki su i dalje treptale. Sekunde koje su imale težinu večnosti.

Tri dana posle srede, Marija je odlučila da krene kod nekog stručnog lica koji će joj pomoći. Jer su snovi postali previše neizdrživi. Zamolila je da je ja dočekam u ordinaciji doktora Marčetića. Došla je licem pokrivenim svilenom pink maramom, pre nego što sam je i pitao, već mi je dala odgovor, da to nije ništa čudno, ako mogu da se pokrivaju i muslimanke može i ona.

„One štite tuđe muževe od svoje lepote, a ja...ja štitim očigledno sebe od svoje ružnoće.“

Uhvatio sam je pod ruku, nadajući se da ću uspeti da joj tako ulijem snagu za susret sa doktorom Marčetićem. Doktor Marčetić je divan doktor, ali ume da bude ponekad previše surov prema svojim pacijentima, a Marija je previše slaba za njega. Ono što Marija nije znala, ja nisam znao kako sam da joj kažem.

Mariji je cela istina bila predočena. Sedela je pogleda uprtog u slike koje su bile na stolu. Na jednoj slici je bila ona sa licem okupano krvlju i slomljenog nosa. Na drugoj slici je bio Andrija oboren, licem okrenutim prema zemlji. Na trećoj slici sam bio ja prerezanog vrata. Marija je digla u glavu i gledala u mene i samo šapatom procedila kroz osušeno grlo: „ Kako je ovo moguće?“ Gledala je u mene i nastavila da ćuti dok joj se slivala suza niz lice. Odjednom je počela da viče i da se hvata za glavu. Padalo je veče,a sunčevi zraci su se polako spuštali kroz rešetke do zida na kojem je stajala slika jednog nepoznatog slikara. Pacijenti su često govorili da im taj prizor prija, i da im pomaže da se opuste i skoncetrišu kad je potrebno.

„Marija da li se sećate kada ste poslednji put videli Andriju?“

„Kada smo sedeli na balkonu terase, a ispred nas je bilo polje pamuka.“

„Gde je to bilo?“

„U Rimu!“

„U Rimu, polje pamuka? Jeste li sigurni?“

Marija je bila potresena, ali ja nisam mogao da joj pomognem. Samo sam je držao za ruku i pokazao drugom rukom u pravcu slike na zidu. Purpurno nebo iznad polja pamuka.

„Marija, plašim se da još uvek niste spremni da se popnete na dvadeset i prvi sprat. Niste još uvek obradili sve informacije. Glava Vam je još uvek u procepu između sna i realnosti. Vi još uek ne znate ni gde ste, a kamol i gde biste da idete. Mi ovde težimo harmoniji, a vi kao da još uvek uživate u haosu.Ako ne uživate, verujem da smtrate da vam je Vaš haos miliji, od bilo koje harmonije, samo iz razloga što Vama i dalje vlada strah od svega nepoznatog, strah od novog, strah od stranog, strah od promene, strah od pokreta, strah od visine, strah od usuda, suda, sudca, od kuca, od luda, od bluda...i tako dalje. Vodite je! „

Marija je samo sedela u čudu.

„Marija, vidimo se za tri meseca. Budi jaka. I probaj da ne stavljaš maramu na ogledalo.“-rekao sam joj, a zatim su došli da je odvedu. Tada je počela da viče i da se bori. Zapomagala je i vrištala. Duga crna kosa se viorila u sobi bez daška vetra dok su je vukli iz sobe, a kroz bujne crne šiške oči su joj drhtavo, bez treptaja u sekundi bile prikovane na zid. Drhtavo su joj pulsirale zenice, dok su se u njima ogledale brojke digitalnog sata koji je pokazivao, tri sata i trinaest minuta.

Slađana Ristić: (NE)DOSTIŽNA META (Pravda, Osmica pehara)

Te godine je očekivao još jednu pobjedu sa svojim timom. Osma decenija je već odmicala, a njemu je nedostajao još jedan trofej. Sve teže je odlazio na treninge, osjećao je da se kraj bliži. Tim iz Kine dolazi u njihov grad. Početkom marta pripreme su počele, punih pet mjeseci naporno se radilo. M. je često odlazio u svoje tajno sklonište. To mjesto je bilo između rijeke Hope i planine Power. Netaknuta priroda – samo njegovi pehari i on, veliki trener M.! Taj sklad boja narušavao je njegov crveni plašt, nosio ga je pred svaku utakmicu. Dug, hrastov štap je bio amajlija njegovog tima, bez njega utakmica nije mogla početi.
Svojih osam osvojenih pehara posmatrao je kao svoju djecu. Čuvao ih je na tom skrovitom i mirnom mjestu.
Tog jutra je neobično dugo ostao sa svojim peharima. Svakom je posvetio pažnju i svilenom maramom prebrisao kapi jutarnje rose sa njih.
Znali su svi tog dobrodušnog čičicu. Ništa ga nije moglo povrijediti kao nepravda! Nakon nekoliko namještenih utakmica u poslednjih godinu dana izgubio je vjeru u ljude i razmišljao da napusti trenersku karijeru. Igrači iz njegovog tima i on su bili kao velika porodica, bili su poznati po odličnoj igri i međusobnoj harmoniji.
Pravio je novi raspored pehara, to je radio pred svaku utakmicu. Ovaj put se odlučio za formaciju pet – tri. Pet pehara u donjem redu i tri u gornjem, ovo je prvi put da njegov zlatni izlog tako zasija. Ostavi prostor u gornjem redu za novi pehar, nadajući se da će današnji meč imati pozitivan ishod.
Dođe do terena i na ulazu mu srce zalupa jače. Pogleda u pehar koji je svoj sjaj bacao po publici i pade kao pokošen.

***

Dođe pred veliku željeznu kapiju. Oreoli malih anđela zasijaše i on ugleda ženu na mermernom tronu. Purpurni plašt iza nje je bio nestvarno sjajan, on priđe bliže i pokloni joj se. Prvo je pomislio da u desnoj ruci drži pehar, približi se i ugleda blještavu oštricu mača. U lijevoj ruci je bila vaga, sva pozlaćena! Ta čudna žena je znala njegovu sudbinu. Anđeo priđe treneru M. i reče mu da će pravdu dostići na ovom svijetu. Žena na tronu nije puštala glas, što je za njega bilo vrlo neobično. U daljini ugleda vrata iznad kojih su bili natpisi Raj i Pakao. U tom trenutku vaga pretegnu na desnu stranu i vrata Raja se otvoriše. Ona mu pruži mač kao znak poštenja i snage. Trener M. pođe ka otvorenim vratima i nestade u zlatnoj magli... Ko zna, možda je baš taj mač upotpunio ono prazno mjesto među peharima!

Татјана Тривунић: ХЕРОЈСКА ПРИЧА (Витез дискова, Шестица дискова, Седмица мачева)

Одувек се питао шта је у животу погрешно урадио кад мора бити овако кажњен да живи у оваквој беди. Његова кућа није била чак ни права кућа, више је личила на неку оставу где би нормални људи одлагали непотребне ствари. Чим изађе загазио би у блато, а око куће му се редовно шетала стока првог комшије која је редовно остављала своје нереде за собом које годинама нико није чистио. Мрзео је што време мора да проводи баш на таквом месту. Мисли од одвратне свакодневнице коју је гледао са гађењем углавном му је скретала комшијина ћерка која га је редовно смарала неким митским причама и легендама о некаквим царевима, далеким краљевствима, скривеним благом, гусарима и свим стварима које га нису претерано занимале, али му је било лакше да бар има некога да пред њега чаврља. Овај пут је дошла сва избезумљена, било му је то помало чудно, али није претерано одреаговао. Почела је неповезану причу о некаквом богатству које их чека ако је он буде слушао и следио њене речи и наређења. Није могао да докучи о чему она уствари прича када изгледа скроз ибезумљено и уплашено. Овај пут, натерала га је да је саслуша. Огроман човек на коњу улетео је у њено двориште претходне ноћи и бацио позлаћен диск са симболом некакве чудне звезде, бацио га је пред њу и рекао јој да то припада њој али да мора јако мудро да га сакрије. Испричала је ову причу и свом оцу сточару који се избезумио када је схватио шта се уствари дешава. Од њега је сазнала да њена мајка која је умрла још док је она била клинка, и која је није претерано волела, потиче од неке чудне „сорте“, како јој је отац објаснио и да њој као наследници припада седам тих чудних дискова који је засигурно могу обезбедити до краја живота, али она је имала само један. Будући да је заправо дошла да тражи помоћ од њега, обећала му је половину богатства уколико пристане да јој је пружи. Једва је дочекао да нешто почне да се дешава, будући да је само хтео да побегне из ове одвратне средине у којој се налазио.

Кренули су тако наивно у потрагу за својим богатством, али кад су стигли ипред замка запазили су испред човека опасаног са седам мачева како разговара са човеком који успут дели неку милост некој сиротињи. Директно су кренули у све и објаснили им по шта су дошли, човек са мачевима је одмах жустро извадио један и али му је милосни човек рекао да обустави док не испита шта хоће ово двоје сиромаха. Сазнали су да шест дискова колико је остало у замку захтева шест жртава, односно шест глава посечених са шест мачева које су већ видели, а седмим мачем девојка мора жртвовати свог пријатеља с којим је дошла за онај диск који је већ код ње. Она је била избезумљена, а док је дошла себи друг јој је већ нестао, хтео је да се жртвује за њу и рекао је цинично да му је ионако доста грозног просјачког живота. Она није могла да верује шта се управо догодило, несвесно је бризнула у плач, а испред ње је бачен џак са шест позлаћених дискова који су јој употпунили наследство.

Вратила се у село пребледела и тупог погледа, и даље сећајући се као кроз маглу шта се заправо догодило. Била је богата. Некада је познавала хероја.

Olivera Ćurčić: PRVI PUT PORAŽENA (Kraljica štapova, Petica mačeva)

U mom životu je sve oduvek bilo kontra. Nikada nisam htela da provodim vreme s tim dosadnim princezicama koje nemaju svoje “JA” i sušta su kopija svojih majki, ugledaju se na njih i čekaju trenutak punoletstva da odu korak dalje i budi bliže višoj tituli u ovoj našoj ludoj zemlji, zemlji bluda i nemorala, a kobajagi zemlji ljubičica, bujnosti i topline. Čak i te ljubičice, ma, uvek sam ih skupljala sama. Naša zemlja bila je poznata po njima, u okolini nije bilo nijedne da ih ima toliko, pa smo se medjusobno takmičili ko će ih skupiti više, a ja sam uvek bila kraljica u skupljanju ljubičica. Još kao mala imala sam talenat i izražena čula, prosto sam ih osetila i u mojoj korpi bilo ih je najviše. Rodjena pobednica.

Sada to stvarno jesam. Ja, Karma, imam dvesta četrdeset osam godina. Baš sam se naživela. I još ću, bar toliko. Sa mnom zbijaju šale da sam gastrabajterka jer sam na svoj presto okačila lavove, ali ne marim za to, iako šala stvarno ima smisla. Ipak, da se malo razlikujem od glupih gastrabajtera bez ukusa, koji na svoje kapije i stubove kače gipsane lavove, ja sam svoje ljubimce okrenula naopačke. Vise oni tako godinama i gledaju u zemlju. Oni su moja snaga i moć, kad sam sama, razgovaram s njima o svemu, pričam im o planovima, a oni me verno slušaju. Mislim, da mi nema njih, ne bih bila ovoliko snažna i vatrena žena.

Mogla bih vam svašta o svom životu pričati, pobedjivala sam mnogo, i još ću, ali to i nije toliko zanimljivo. Slušaocima i običnim ljudima su uvek zanimljiviji porazi, što i jeste, jer oni su nešto što nas čini stvarnim, nemoćnim i krajnje običnim.

Nedaleko od mog doma živi jedna porodica, ima ih dosta, petnaestak. Bogati su, kao i svi u ovoj zemlji, ali imaju neku čudnu strast koja se prenosi sa generacije u generaciju. Odnosi se na mušku decu i ne pripada svakom, već samo četvrtom muškom detetu. Sada je to zakačilo Luja, mladića mojih godina. Kada odraste i postane punoletan, porodica će ga poslati u rat.

Kada smo bili mali, Luj se šegačio, hvalio, ponosio, na sva zvona pričao kako je on četvrto dete, kako to znači da je on najbolji, najlepši, najsnažniji, najmoćniji i šta sve ne. Bodrio je sam sebe ali nije nimalo bio svestan toga šta ga čeka kada navrši osamnaest godina.

Od svojih predaka, Luj je nasledio pet mačeva i to je bilo sve što je smeo da ponese u rat.

Krenuo je.

Neću vam pričati o svemu što ga je zadesilo na tom putu, putu straha, ništavila, gladi, smrti i nemoći. I sada, nakon toliko godina, prožima me jeza kad se setim pakla kroz koji je Luj prošao. Već kroz par dana svojih putešestvija shvatio je nesreću svog postojanja i prezirao činjenicu da je baš on četvrto muško dete. Kud to nije zakačilo Karla, ili možda Leda, ili Fidu, bilo koga od njegove braće. Što baš on, postavljao je sebi mnoštvo pitanja danima, nedeljama, mesecima, godinama....

Davao je sve od sebe, borio se muški, mačevi su bili do vrha umazani krvlju njegovih protivnika. I on je sav bio krvar i jadan, nije bilo dela na njegovom telu gde nije bilo žive rane iz koje teče krv. Mačeve je čuvao više od sebe jer je pobeda podrazumevala da se vrati živ, u komadu, i sa svih pet mačeva, jer sledeći u generaciji mora da nasledi isto. Nije smeo da se obruka i davao je celog sebe.

Uspeo je, vratio se živ, sačuvavši sve mačeve. Svi smo bili ponosni i srećni zbog njega. Organizovali smo dobrodošlicu i proslave, sve u njegovu čast, a on je bio potpuno nezainteresovan za svakog od nas. Na njegovom licu video se samo prezir koji mu se ucrtao u svaku boru. Izgledao je strašno, stalno je pričao o ratu, o poraženima, o sukobima, ranama koje im je naneo, delovima tela koje im je odsekao, o krvi koja je lila iz njihovih utroba. Gladila sam se..

Želela sam da mu pomognem, da ga oživim, da mu vratim emocije i ljudskost, ali uzalud. Svakog dana je postajao sve gori, gledao me je kao kojekakav krvoločni pas koji će me razoriti svakog momenta i od mene napraviti komade. Plašila sam se, ali nisam odustajala. Noću sam se iskradala iz kuće kako bih razgovarala sa njim, ali uzalud…

Ja, koja nikada nisam bila poražena, sada jesam..

Luj je otišao. Iza njega smo ostali mi, poraženi, koje je gledao sa prezirom u očima. Skupio je svoje mačeve i ponovo pošao put rata iz koga nikada nije ni izašao, jer iz rata nema nazad.

Tanja Kojić: NEDOPUSTIVA KRAĐA ŽITELJA FENIKSA (As mačeva, Sedmica mačeva, Mag)

-Ali, ja moram to da učinim! Jedini način da pobjedim i svrgnem sa prestola Julijusa je da mu oduzmem znanje. Ne učinim li to, pokoriće nas sve i pretvoriti u svoje igračke. Zar ne vidiš kako se sve više sili? Moramo mu stati na kraj! Budući da sam mu desna ruka, ovaj poduhvat za mene neće predstavljati veliki napor.

-Alariče, ne budi lud. Kako planiraš da učiniš ono što nikome nikada nije pošlo za rukom? Julijus vlada našim narodom više stotina godina i njegova besmrtnost sigurno neće biti poništena od ruke jednog sluge. Okani se ludih namjera. Zašto tebi smetaju njegova dobra djela? Pa nikada nam bolje nije bilo. Nema više ratova, prolivanja krvi, uplakanih udovica i majki. Konačno se vratio mir u naše kraljevstvo. Zašto želiš to da uništiš?

- Zato što sam rođen kao ratnik. Zato što u mojoj krvi teče bujica mrtvih, mačeva, klanja i zločina. Ja sam rođen da se ne smirujem, da ratujem, da se borim, da koljem i uništavam. Da budem prvi i najbolji! Ne mogu tek tako ostaviti svoj mač i uživati u miru i blagostanju koje ovaj nudi. Moram naći način da uđem u dvoranu izabranih i da ukradem mač znanja. Bez njega, ovo doba blagostanja nikada neće prestati.

-Alariče, budi pametan. Sjeti se svih onih koji su pokušali isto što i ti želiš, sjeti se kako su završili. Ne bih baš rekao da želiš ostatak svog života da provedeš nijem, gluv i nepokretan. Sjeti se samo moći koju u sebi mač krije.

-Ne brini ti za mene. Julijusova moć je u njegovom znanju koje je smješteno u maču, a ja samo trebam da njegovo znanje prisvojim i da postupim drugačije. Vidjećeš Amazise kako ćemo kroz par mjeseci ponovo biti na ratištima u svojim omiljenim ulogama. Imaj povjerenja u mene.

-Dobro, radi šta želiš. Dođi da te poslednji put zagrlim jer znam da kada se vratiš iz te dvorane više nećeš biti isti. Neka ti je sa srećom!

I tako se dva stara prijatelja izgrliše i svako pođe svojim putem. Alarik se uputi u dugu šetnju razmišljanja i kovanja plana. Godinama već, on je lišen svojih užitaka. Njegov narod prestao je da ratuje od trenutka kada je kralj Julijus pri jednoj bici zamalo na smrt iskrvario na jednoj padini. Da nije bilo čarobnih izaslanika Oca dobročinstva, on bi tada preminuo. Čarobnice su sve mentalne funkcije, a najvažnije znanje koje je posjedovao Julis smjestile u njegov mač. Julijus tom prilikom bi nagrađen za svoja dobra djela koja je do tada činio i dobio je sposobnost da gleda u budućnost i da svijet učini boljim. Od tog momenta život žitelja Feniksa promijenio je svoj tok. Živjeli su mirno, srećno pod kapom nebeskom. Ali, zače se među njima i sjeme zla. Neki Julijusovi podanici nisu bili zadovoljni stanjem koje je nastupilo i priklonili su se drugim kraljevima, njihovim dotadašnjim neprijateljima. Kovali su planove kako Julijusu oduzeti sposobnosti koje je imao a najvažnije od svega ratničko znanje koje je posjedovao. Pričalo se, kako je najveća moć kojom je Julijus bio obdaren, bila ratnička vještina. Kažu da su čarobnice Julijusu otkrile kako da bude prvi i najbolji i kako da pokori cijeli svijet ukoliko to poželi. Mnogi poželiše ono što je Julijus imao. Nisu smatrali velikom mudrošću ući u dvoranu uzeti mač i onda upravljati njime, ali čim bi stupili na prag dvorane uvjerili bi se u suprotno. Tokom 300 godina vladavine Julijusa na hiljade i hiljade ratnika pokušalo je ovo isto što sada želi Alarik, ali nikome to nije pošlo za rukom. Alarik je smatrao da će on biti taj koji će prekinuti istoriju mira. Otišao je kod kralja Julijusa da primi naređenja koja je trebao izvršiti.

-Vaše veličanstvo, zvali ste me

-Alariče, koliko ti puta moram ponoviti da me tako ne oslovljavaš. Ja jesam kralj, ali to ne znači da sam posebniji od ostatka svog naroda. Molim te, zovi me Julijus.

-Kako kažete Julijuse

-Reci lijepo: Kako kažeš Julijuse. Nema potrebe za persiranjem.

-Dobro Julijuse

-Zvao sam te kako bi mi pomogao oko jedne stvari. Već dugo želim da nagradim svoje najodanije podanike i mislim da je došao taj trenutak. Molim te, pomozi mi da organizujem veliko slavlje i tako počastim svoj narod

-Naravno, tu sam da pomognem.

- I još jedna stvar, molim te Alariče zazidaj dvoranu izabranih. Ne mogu više da gledam kako kraljevi, ratnici, vojskovođe ostavljaju svoje živote u njoj, u nadi da će prisvojiti nešto što nije njihovo. Mislim da bi najbolje bilo za sve, kada bi se ta odaja zazidala i tako više niko ne bi znao kako do nje doći. Sačuvali bismo njihove živote.

-A šta da radim sa mačem znanja?

-Neka ostane u dvorani. Za vrijeme svog životnog vijeka ne planiram posezati za njim. Blagoslovljen sam mirom u kojem živim i više od toga mi ne treba. Tako će biti najbolje.

Alarik napusti kraljevu odaju. Kakva li mu se sreća osmijehivala. Bio je veoma zadovoljan što će bez ikakovog šunjanja moći posjetiti dvoranu izabranih i tako idući dan Alarik odluči da zakorači u nju. Na samoj sredini dvorane nalazio se u staklu smješten mač. Izgledao je kao da je iz nekog drugog vremena. Njegova oštrica je svjetlucala kao da je sačinjena od čestitca blistave prašine, na samom vrhu nalazila se kraljevska kruna okićena najbožanstvenijim dragim kamenjem sa pozlaćenim lovorovim lišćem sa strana. To je to, sada ili nikada. Alarik podiže staklo u kome je mač bio smješten i poseže za njim. U tom trenutku velika svjetlost ispuni cijelu dvoranu u kojoj se pojavi kralj Julijus.

-Zar i ti Alariče? Ti za koga sam smatrao da to nikada neće učiniti. Zašto?

-Ne mogu više ovako da živim, cijeli život sam u službi drugih. Želim mač, moć i presto. Tvoje vrijeme Julijuse je završeno.

-Ali ti nisi izabran

-Kako ti Julijuse znaš da li sam ja izabran ili ne?

-Da li si ti imao tu čast da ti se samo Njegovo veličanstvo obrati, naš Otac dobročinstva, da te nagradi darom nadzemaljskim i život na zemlji učini pravom oazom mira?

-Julijuse ne zanima me tvoj Otac dobročinstva, ja želim mač!

-Šta misliš da ćeš postići? Misliš da je dovoljno uzeti mač u ruke i svi će ti se pokoriti? Da li si stvarno toliko naivan Alariče? Da li znaš šta taj mač predstavlja?

-Predstavlja moć i slavu koju ću uz pomoći njega dostići

-Ne, Alariče, grdno se varaš kao i svi prije tebe. Taj mač je poklon Oca dobročinstva, svevišnjeg zagovornika mira i sklada. Ja sam ga dobio jer sam vodio milostiv život i jer sam pomagao drugima. Cijeli svoj život posvetio sam iskorjenjivanju zla. Taj mač nema moć kada ga u ruke uzme neko ko ima zle namjere u sebi. Ukoliko ga dodirneš sva tvoja čula će zanijemiti i ostaćeš nepokretan, ostatak života provešćeš kao biljka Alariče, ostavi se toga. Dok nije kasno odstupi!

Ne mogavši više da sluša pametovanje Julijusa, Alarik zgrabi mač i krenu da napusti dvoranu. U tom trenutku ogromna svjetlost ispuni dvoranu, tlo pod nogama poče da se trese, ogromna grmljavina zagluši čula. Alarik osta u mjestu ukopan. Više nije mogao da vidi, čuje, osjeti, da se kreće. Jedino što se Alariku javi kao iskra u mozgu bio je veliki On. Jedna moždana vijuga reprodukovala je sadržaj Njegove poruke: Ne kradi znanje Gospodara svoga!

Светозар Марчета: НОВИ КУРС ПРОФЕСОРА ЈОЦИЋА (Осмица штапова, Двојка мачева)

Из немирног сна пробудио ме телефонски разговор човека изнад мене. Спавао сам испод уграђеног телефонског апарата. Морам признати, ово ми је била најлуђа журка у животу. Девојке са размазаним шминкама спавале су по фотељама, по ћошковима, столовима... Један момак седео је на сред собе и куцкао нешто на рачунару. Човек који је малопре телефонирао упутио се у правцу врата, прекорачивши ме. Подигао сам се, мамуран и жедан, решен да за промену попијем мало воде. Срећом, гарсоњера је у питању, па ће пут до кухиње бити кратак. Толико сам био заокупљен освежавањем отроване јетре, да сам једва приметио старијег човека који је у тој импровизованој гарсоњерској кухињици мењао сијалицу. Поздравих га, не очекујући одговор. Нисам га ни добио. Осврнух се први пут око себе и схватих да је ово заиста чудно место. Свуд по зидовима висиле су криве слике некаквих симбола, што ме испрва подсећало на неку источњачку религију. Оно мало пода што није било прекривено флашама било је облепљено картонским папирима, корицама књига, плоча, па чак и исцепканом заставом Јамајке. Све у свему, општи хаос. Вадим из џепа изгужвану паклицу плавог Камела, узимам последњу цигарету и стављам је међу зубе. Док се ударам по џеповима тражећи упаљач, неуредна плавуша узима ми цигарету из уста уз мрмљање да се у стану не пуши, јер газда тражи да се држи уредно. Не много разочаран упитах је за тоалет, решен да се умијем и да нестанем из стана. Хладна вода није могла спрати осећај срамоте, јер већ по ко зна који пут не знам где се будим нити колико је сати. Отићи ћу у свој стан, лећи и правити се да се ништа није догодило, и да сам сасвим нормалан момак који се проводи у складу са својим годинама. На изласку из тоалета бацих још један поглед на миниран стан и видех како кроз прозор улази лик са црном косицом, ошишаном на паж. Имао је повез преко очију и дуги бели мантил. Насмејах се. Лик ми је прилазио, а ја сам му добацивао свашта на рачун његовог неугледног и чудног изгледа, нарочито због фризуре – популарне јашарке. Нисам одмах приметио да у обе руке држи по један мач, док није пришао сасвим близу и тако спретно ми одсекао главу.

Из немирног сна пробудио ме телефонски разговор човека изнад мене. То уствари није био ни разговор, понављао је „да, да, да“ константно и то је било све.
Спавао сам, изгледа, испод уграђеног телефонског апарата, а девојке са размазаним шминкама спавале су по фотељама, ћошковима, столовима. Устадох помажући се изгужваним панталонама овог човека који је био за телефоном и почех да му причам како сам малопре имао најчуднији сан икада. „Замисли, сањао сам како ти причаш ту изнад мене, баш тако како сад стојиш. Чудо“.
Погледао ме је само и наставио да понавља „да, да, да“ у слушалицу, као да не постојим. Реших да се умијем и да бежим из овог стана, јер ме стварно била срамота. Ето човек је вероватно љут што сам остао до јутра на журци, и што ће сад кад ја изађем остати оволики неред. Понудио бих се да помогнем али сам схватио да ће лик наставити да ме игнорише. Улазим у тоалет , кад тамо у кади пуној воде плутају некакви дрвени штапови. Пребројах, има их седам или осам, нисам могао најбоље видети, јер су они изгледа много привлачили муве, које су кружиле око њих као око неке цркотине. Окренух главу само да бих се сусрео са белим повезом и озбиљним лицем, пре него што ме је исти пробо са два мача.

Из немирног сна пробудио ме телефонски разговор човека изнад мене. Вртоглавица због оволико дугог и чудног сна одузела ми је сву снагу да устанем, па сам се само окренуо на бок и посматрао какав смо русвај направили на овој најлуђој журци којој сам присуствовао у животу. Девојке са размазаним шминкама спавале су по фотељама, по ћошковима, столовима... Један момак био је на сред собе и нервозно куцкао нешто на рачунару. Зовнух га онако сељачки са „Еее“, на шта се он окренуо. Гледали смо се пар секунди, а онда ми је он прстом показао на врата иза мојих леђа. Окренух се и видех човека са белим повезом, дугачким белим мантилом и жутим ципелама. Носио је иста она два мача, која су ме убила у сну. Пошто сам поприлично сигуран да је то само неки лик са ове, очигледно костимиране журке, кога је мој мозак у сну трансформисао у хладнокрвног убицу, окренух се опет ка човеку за рачунаром. Он је био видно изнервиран мојим нереаговањем. Добацивао ми је нешто типа да се сетим неког задатка, неких штапова, разлога зашто сам овде... али га је прекинуо гласни звук усецања мачева у моје тело.

Из немирног сна пробудио ме телефонски разговор човека изнад мене. Опет иста соба и опет исто „да, да, да...“ у недоглед. По први пут сам помислио да можда и даље сањам, али осећао сам се тако стварно, чини ми се сад заправо стварно. Да, оно је био много јак сан инспирисан алкохолом. Девојке са размазаним шминкама спавале су по фотељама, ћошковима, столовима, али момка из сна није било за рачунаром. Устадох. Протежући се и зевајући седам за тај рачунар, тражећи сат у доњем десном углу. 7:02. Обузе ме осећај срамоте што сам спавао у туђем стању и што сам се пробудио овако мамуран и никакав, али тај осећај није дуго потрајао, јер је моју пажњу привукла мејл нотификација насловљена на моје име. На моје име, а на туђем рачунару? Кликнух два пута на њу и преко целог екрана појави ми се мејл. Прочитах га:

„Поштовани Светозаре,

Ако ово читаш, пао си испит из мог најновијег курса: „Креативно преживљавање и интерактивни тарот 1“. Следећи испит можеш полагати у јуну. Ако су ти потребне консултације, јави ми се мејлом у вези термина.

професор Милош Јоцић“.

Тек што сам завршио са читањем, осетих хладни челик мача под грлом и човек са белим мантилом поново ме закла.

Из немирног сна пробудио ме отац, који је отварао прозор добацујући ми да смрдим на алкохол и цигаре. Тако ми је било драго што сам га видео, да сам му уз добро јутро обећао и моју целодневну преданост његовом хобију, сађењу дрвећа. Облачећи се викао сам мајци да скува кафу, а она је одговорила да ме иста већ чека. Дођох онако неуредан у кухињу, тетарујући се и трљајући очи. Због таквог стања, у намери да седнем сруших нешто есцајга са стола. Када сам се сагнуо да га дохватим, видео сам човека у жутим ципелама, прекривених дугим белим мантилом како седи преко пута мене.

Dunja Brusin: SAMO VAS POSMATRAM (Dvojka štapova, Sunce, Dvojka pehara)

Veoma davno, dok su stari Bogovi još bili na vlasti, Zemlju su obuzeli siromaštvo i glad. X je bio sam i stajao je na krovu dvorca, zagledan u minijaturnu projekciju planete Zemlje. Bio je zapanjen onim što je video. Pokušavao je razumeti ostale bogove i njihov nemar za dešavanja na Zemlji, ali bio je svestan svog potetencijala i znao je šta treba da učini kako bi ispunio svoje ambicije. Iz nekog neobjašnjivog razloga, njegove ambicije svodile su se samo na to kako pomoći smrtnicima u nevolji uzrokovanoj od strane dvojice oholih kraljeva.

Vratio se u veliku dvoranu gde su bogovi slavili svoju besmrtnost, nesvesni svega što se dešava na Zemlji. Posmatrajući ih kako se bezbrižno zabavljaju, jedući i pijući, X je povikao:

-Moja namera je da preuzmem drugi oblik i siđem na Zemlju! Želim da se obračunam sa surovim kraljevima kojima će danas biti dodeljeni zlatni pehari za lažan mir! Ljudi umiru od gladi dok oni žive u izobilju. Ja ne mogu svoju besmrtnost da slavim sa vama, znajući da smrtnici pate.

Zabava se pretvorila u publiku. Svi u dvorani, uključujući i vrhovnog Boga, bili su fascinirani onim što je rekao. Vrhovni Bog, iako pripit, razumeo je ideje koje je X izlagao, zahvaljujući tome što ih je srčano i odvažno izneo.

Imaš moju dozvolu i podršku, obratio mu se vrhovni Bog.

Uzbuđen što je dobio dozvolu, X se vratio na krov dvorca obučen u ritualnu odeću koja će mu omogućiti da se spusti na Zemlju. Narandžasta tunika, crvena kapa, dva magična štapa, sve je bilo tu i spremno za silazak. Dohvatio je štapove, još jednom pogledao u pravcu dvorca i lupio štapovima o pod najjače što je mogao. Odjednom se stvorio na planeti Zemlji u njivi suncokreta na prelepom belom konju. Bio je nag i sunce mu je peklo porcelansku, belu kožu svojim velikim zracima.

- Ne mogu ovako na dodelu pehara. Koliko god bili siromašni smrtnici nikada ne idu goli.

Obraćao se konju koji je jedini bio tu.

-Moram nešto pronaći da obučem, inače me neće pustiti da prisustvujem svečanosti.

Čim je to izgovorio, konj je svukao sa svojih leđa neku crvenu tkaninu i bacio je ispred X.

-Ti si genije! Ovo će poslužiti kao odeća!

Obukao se i užurbano su krenuli ka svečanosti.

-Uspeli smo!

Zadovoljnim glasom rekao je konju, pošto su stigli, tapšući ga po leđima. Skočio je na zemlju i velikim korakom ušao u amfiteatar zauzimajući mesto u uglu.

Posmatrao je kraljeve. Sedeli su na dva velika trona i šaputali nešto jedan drugom. X ih nije želeo napasti odmah, već je čekao je pogodan trenutak kako bi promenio oblik. Posle dužeg vremena, kraljevi su konačno ustali sa tronova i stali jedan naspram drugog držeći u rukama zlatne pehare. X je osetio gađenje i gnev gledajući u raskošnu odeću u koju su bili odeveni dok je publika bila u ritama. Kada su trebali da podignu zlatne pehare kako bi ljudima pokazali svoje ,,zaslužene” nagrade, X je izvadio magične štapove, njima lupio o zemlju i pretvorio se u krilatog lava koji se u trenu našao između kraljeva. Raširio je svoje ogromne čeljusti i progutao istovremeno obe kraljevske glave. Samo su tela pala na zemlju i zlatni pehari koji su se razbili. U publici se čulo oduševljenje i smeh konačno slobodnih ljudi. X je uspeo u svojoj nameri i spokojno mogao da se vrati u Božiji dvor.

Ponovo je stajao na krovu dvorca posmatrajuči projekciju planete. Sada je video slobodne i site smrtnike, a to mu je srce činilo ispunjenim. Osećao se srećno i spremno za zabavu na kojoj su ga Bogovi s nestrpljenjem iščekivali, potajno želeći da razgovaraju sa njim o doživljajima sa Zemlje.

Милош Петровић: ЈА САМ ТИ, БАЈО, НА МИНУТ ДО МОРА (Четворка штапова, Луда, Разборитост)

Штета, млад је а сад му је лице премјештено на потиљак. Имао је поглед на живот а сад му је смрт у очима. Млатара ногама са земљом међу ноктима објешен за бор у пољу робова истих као он. Задњи дашак ваздуха му из слабашних плућа одлази у небо окер боје, боје увелости и старења, која одаје утисак суровости живота који чека пуцкетање палцем да дође, подвуче црту и наплати. Као да је разапет на четири стуба, док му се слика учетворостручује, прави четврти и последњи трептај и сад има осјећај да му пси развлаче удове на четири стране свијета. У задњем џепу има два писма. Мртав је. Ипак, увјерава се у наизглед апстрактну а сад тако опипљиву теорију да мозак наставља радити после смрти, још пар тричавих тренутака. Покушава их скратити, не види њихову поенту па се поиграва, шали се на свој рачун те се присјећа како је као мали током игре појео црва и осјетио га у свом стомаку, а сад је могуће да ће за пар година неки црв имати његов стомак у свом, бизарно. Мисли су му све рјеђе и то га радује, коначни крај је близу. Осјећа да има снагу за само још једну мисао, нешто као последњу жељу, гнусно одбија ту патетичност и чека. Крај, мрак, ништа. Остаје само његова празна љуштура коју ће зуб времена одувати попут вихора. Није битно да ли је жив или мртав, битно је да ли му се име памти. Можда, да је имао још минут. Док воз стаје и излазим из њега запљускује ме мјешавина перонске прашине и ситних гранчица. Навлачим капуљачу, закопчавам капут и крећем пут града. Након пар корака старица до мене се саплиће, пада и удара главом о плочник. Иако наводно журим, прилазим јој, подижем је и рукавом бришем тамно црвену крв, боје живота и животињских нагона. Гледа ме магловито и изговара нешто попут, сине ти си анђео. Да госпођо, јесам само што су ми крила временом прокрварила, добила тромб и нестала, а ореол сам скинуо и користим га као фризби у парку. Коначно је одводе и могу да наставим даље. Гледам на сат, касним на недјељни ручак и већ у обрисима солитера видим жену како мијења боје лица а кроз прозор дјецу која са нестрпљењем чекају да похрле ка храни. Махинално обарам поглед и признајем себи да ми је мука од њих. Кад већ чекају толико нека сачекају још. Волим их, али ипак више волим себе. Свраћам у први паб, наручујем пиво и кобасицу, шта бих друго, и док чекам размишљам. Шанк им је прашњав па по њему пискарам. У тим траговима кажипрста пише како се осјећам као роб сопственог живота, радник на покретној траци буђаве фабрике која производи паучину, мртву паучину. Пише како самог себе кривим што нисам имао храбрости да прије свог четрдесетог рођендана отпутујем што даље и видим што више, сад ми је касно. Такође пише како сам могао забости са Абориџинима и играти Хаку, спустити сидро негдје у Азији покушати да правим суши, пронаћи неко пусто острво без табле собе/зимер/румс и лежаљки од једног ручка. Само море, а ја на минут до њега. За пар дана пуним десету, а искрено нисам срећан јер ми се не жури, шта ми фали сад. Имам пса, имам све вријеме које ми треба, ливаду којој не видим крај, зелене боје, боје младости и почетака. Уморили смо се од трке, већ ме престиже, изгледа да пси расту брже но дјеца. Стојимо на ивици пропланка, испод нас је бездан а као да није, кад си мали у опасности видиш забаву. Сунце ми бије у очи али ми у исто вријеме и прија, чудно. Обојица загледани у небо, видим један огроман облак, чини ми се да бих могао прстом писати по њему, ма могу сигурно, учили су ме да је све могуће. Повлачим прстом по ваздуху и исписујем своје прво писмо, пуно маштарија и сањарења, није то ништа посебно, кад порастем написаћу друго јер ћу тад бити паметнији, а старији су паметни. Осјетим његову њушку како се мешкољи крај мене. Гладан сам, али изгледа да је и мој пас исто. Изронио је из меке земље црве и једе их, дјелује ми као да су му баш укусни. Хоћу и ја да их пробам, изгледају ми као они слаткиши са реклама. Ух, укус им је ужасан, чак и осјетим једног како ми игра у стомаку, али и то ће проћи, као што све у животу прође. Да ли је ово оно што старији називају живот? Ако јесте зашто се толико нервирају? Муче се и свађају а мени је све потаман, како то да опишем, ма ја сам ти, бајо, на минут до мора.

Смрт је само трен када умирање престане, сви смо рођени мртви.

Jelena Jelisavčić: VELIKI MILAN (Dvojka štapova, Dvojka pehara, As mačeva)

Bio jednom jedan mali čovečuljak koji nije znao ni kuda, a ni kako više sa svojim dosadnim zivotom. Svaki dan mi se svodio na jedno te isto, sam sebe je morao zabavljati, izmišljati kojekakve razbibrige. Živeo je sam, potpuno sam, u svom imaginarnom svetu, napravljenom baš po njegovoj meri. Jednog dana se odluči za veliki korak u svom životu.

-Pali mašinu, idem kod Milana Tarota da vidim šta se to više dešava!

I stvarno ode. Ovaj se iznenadi kada ga vide, ali se pone kao pravi profesionalac, što i jeste. Uljudno ga je primio, i pomogao da se smesti udobno.

(kvrc!)

E jebiga mali, nije baš da si morao, al ajde...nema veze, ma kupiću ja novu, ma nije kugla par crvenih...a ne znam, iskreno da ti kažem, ni šta će mi, ja gledam sve u kartama, sve znači što te zanima, slobodno samo ti mene pitaj, ja sam Tarot, ja ne gledam, ja znam. A sada prvo reci AAAAA par puta, ajde.

-(?)... pa,aaAAAAA.

-Too, još, ajde!

-AAAAA.

-Samo tako nastavi! AAAAAAA!

-AAAAAAAAAAA!

-E, kao da ništa nije razbijeno, bravo Pitija, možes izaći.

-...

-E sad, mali, da vučes. Hajde, hajde da vidim ja to.

Izvuče čovečuljak Dvojku. Štapova. Da.

-Ooo...Oooooo, pa jao, vidi. Znaš kako da ti kažem odmah, ne valjaa, ovo ne valja! Baš nikako! Bićeš ti tu negde na vrhu, ali ćeš pasti mali, to je to! Vidiš, ovaj globus, to ti je svet, ali ti ne pripadaš svetu, znači ideš, nema te, a štapovi, razapeće te, brate gotov si! Neko ti zlu sudbu sprema, veruj mi, moraću da ti dam napitak, i moraćes svako veče pred spavanje da ponavljaš istu mantru, koju ću ti zapisati, to samo ti da znaš, i da napraviš od šape zeca i dlake sa repa...ma videćeš, napisaću ja to tebi. Inače ćes umreti. To je to, ajmo daljeee ULAZI!

Ovaj prebledeo napusti prostoriju, plati usluge gospođici Pitiji, koja mu namignu na rastanku, i ode u svoju sigurnost. Ali nešto mu nije dalo mira. Jedno jutro reši da se otisne u nepoznato. Krenuo je na svoje prvo i poslednje putešestvije. Stajao je na krovu svog zamka, sa zlatnim globusom koji ga je mučio u ruci, a pogled mu se gubio u nepregledna polja i okean koji beše nebeske boje. Čitav veličanstveni događaj kvarila je crvena kičerajska kapa koju je nosio uz narandzastu odoru(reci NE crveno-narandzastim kombinacijama!). Bio je gladan otkrića i žedan samo nekog pravog druga.

-E tu ću da idem! -i pokaza na Zemlju neku, čudnu zemju.

I krenu. Mali Princ je započeo svoju avanturu. Padom u pustinju, gde se seti onog Milana Tarota...

U međuvremenu, sledeći je već posetio i razgovarao sa pomenutim Majstorom svog zanata, gospodinom Milanom. To je zapravo toliko velik i snažan gospodin da je jedva ušao na vrata. I Pitija se, jadna, uplašila na čas, dok ga je posmatrala.

-Očajan sam. Pomozi mi. Ili ću te ubiti golim rukama sada, na licu mesta.

-Dobro de, smirite se, ajde šta Vam je, ene obori mi ovaj globus što sam dočaravao...e znaš šta prijatelju, ti ćes men...

-Ja nemam prijatelje! -lupi snažno šakom o sto- Moj prijatelj je umro. Ja želim da mi pomogneš, i njemu, naravno, al ja hoću da budem zauvek jak i mlad. Ako mi ne pomogneš...

-Ajde ne drami. Jaka stvar, što si toliko, kao od brda odvaljen, pa šta, i ja malo da idem u teretanu, e aj smiri se. Izvuci kartu, kamenu.

Ruka mu sama pođe ka Milanovoj miloj faci, ali se predomislio, jer se seti zašto je tu. I izvuče je. As. Pa naravno, nije on neka dvojka. As mačeva!

-Evo vidiš, ovo je ruka, sa belim rukavicama. To ti je ustvari tvoj život, to je san, sve je to bio samo san, probudićes se jednog dana i shvatiti da ništa nije bilo istinito u šta si verovao, evo venac na vrhu mača ti je na tvojoj glavi, vidiš pustaru ovu dole, eto te, mali si, tu si.

-Ne plaćam te da mi pričaš bajke! Ubiću te iz ovih st...

-Z! Ni jedne! Smiri se. Hoću da ti kažem da nije sve tako crno, vidiš da te čeka ogromno otkriće...budi uporan kamenu, sve će to biti pepo i pra'!

-Odgovori mi, bre, hoću li biti večan?!

-Ma oćeš, al moraš svaki dan da uzimaš po dva puta sedam kapi krvi bele golubice sa crnim levim perom ispod desne noge pre nego što će da poleti.

-... Dobro ajde, što se mora. I?

-I da svako veče ponavljaš „Hakime go...“ Ma zapisaću ti aj to, besplatno.

-I bicu besmrtan?

-Dabome da ćeš da budeš. Plati Pitiji i idi odakle si došao.

Nije platio, samo joj je namignuo, a ona nije smela da mu reč kaže. Zadrhtalo je i tlo kada je otišao veliki Gilgameš nazad u svoj Uruk, gde je preminuo kao običan smrtnik, par dana kasnije.

Velikom Milanu je već bilo preko glave osoba koje su ga posećivale u nadi da će im pomoći, ali morao je da primi jos jedan par, ipak su dugo čekali, i dobro platili za to. Tačnije, njihove porodice, koje su možda malo preterale u tome.

-I ajmo, ulazite i vi više, danas ceo dan...

-Mi smo došli da nam kažete sudbina naša, o, kakva li je! -reče grlati mladić.

-O da, Milane, kaži nam, o Milane, sudba naša kakva je! -prozbori koju i lepa devojka.

-Ma dobro ajde, morate prvo kartu jednu da izvučete, ajde, evo vam.

I izvukoše zajedničim snagama jednu kartu. Dvojka, baš kao njih dvoje. Pehara.

-O super, čestitam vam, živećete srećno i uspešno do kraja života, samo treba do tada svaki dan da ponavljate, ti devojko: ćelavi globus, a ti dečko: vozi autobus, bar 15 puta naizmenično. Svaki dan. Svaki. Dan. Prijatno sada, ljubav će pobediti.

I ode veliki Milan, dvoje ljubavnika se vratiše u Veronu. I bejaše onako kako je predviđeno- živeli su u ljubavi do kraja života. Jedino što je taj kraj po Juliju došao prebrzo, a ništa gore njen voljeni Romeo nije prošao. Mislim da jedan dan nisu ispoštovali ono što im je rečeno... Pitam se, kako li je prošao Mali Princ?

5. TAROT

U novom zadatku, građu za pisanje vaših priča predstavljaće Tarot špil. Svako od autora će izvući po tri Tarot karte. Građu za vaše priče predstavljaće vizuelni elementi na kartama i - ukoliko želite - simbolika/značenje karata. Pri izradi priče morate iskoristiti motive sa najmanje dve tarot karte. U podnaslovu priče navedite nazive karata koji su predstavljali osnovu vašeg rada.

Ukoliko niste bili na prošlom času, javite se mejlom kako biste izvukli svoje karte.

POMOĆNA LITERATURA:
Najpoznatiji primer "tarot-književnosti" jeste roman ZAMAK UKRŠTENIH SUDBINA Itala Kalvina. PDF knjige možete pročitati na ovom linku. Što se srpske književnosti tiče, tarot karte se kao motivi i vizuelni elementi pojavljuju u POSLEDNJOJ LJUBAVI U CARIGRADU M. Pavića, odnosno ANDRACIMA I JEPURIMA V. Despotova.

Slike i dodatna objašnjenja Tarot karata možete naći na ovom linku.
Dobar pregled Tarot karata i njihovih značenja pružio je i autor Artur Edvard Vejt; izdanje njegove knjige na engleskom možete naći na ovom linku.

***

Rok za predaju radova je petak, 7. decembar. Ukoliko imate dodatnih pitanja u vezi sa zadatkom, možete ih postaviti putem mejla ili na konsultacijama.

Srećno pisanje!

Đorđe Grmuša: SASTANAK

U zadimljenoj prostoriji za istim stolom sedeli su Jovan Skerlić i Bogdan Popović. Zavaljeni u svoje udobne fotelje obojica prekaljenih kritičara bez dlake na jeziku posmatrali su zamišljeno jedno delo pokušavajući da daju bar neko mišljenje.

- Bogami, Bogdane, mislim da ću ti dati prednost pri sudu, izvoli. - izusti Skerlić ne imajući snage ni da ponovo pogleda u knjigu koju je upravo pročitao.

- Sad si našao da se praviš fin, neka hvala, izvoli, prvo ti. - odgovori Popović kao iz topa!

- Ne, ne, neka, ovo je tvoja struka. Ti voliš ovakve biografije. - reče Skerlić i pomeri knjigu ka Bogdanu Popoviću uz osmeh.

- Je l’ tako? Uz dužno poštovanje, kolega, vi ste kompetentniji, dakle, izvolite. Samo napred - dodade Popović.

- Neka hvala, ipak ste vi napisali, dragi moj kolega, onu čuvenu antologiju, to je ipak vaša branša. - reče Skerlić i ponovo odgurnu knjigu ka Popoviću.

U taj čas u prostoriju upade još jedan uglađeni gospodin na šta se ova dvojica obradovaše. Bio je to Jovan Deretić, glavom i bradom. Smestio se u fotelju i uzeo famoznu knjigu u ruke. Otvorio je korice, pročitao prve dve strane i uz gađenje je sklopio.

- I vi ste me, gospodo, zbog ovoga zvali? Pa ovo ni oni pacijenti kod doktora Laze Lazerivića ne bi uspeli da napišu. Neka hvala, ja ne mogu da pišem recenziju. - dodade Deretić i odgurnu knjigu prema Skerliću i Popoviću.

- Nemoj Jovane, pa nije toliko crno, dobro, jeste ali nemoj. Ja bih napisao recenziju ali znaš da će posle svi da pišu kako sam se ogrešio, seti se Disa. - izusti Skerlić i vrati knjigu ka Deretiću.

- Dobro, a ti Bogdane, koji je tvoj izgovor? U stvari, ne moraš mi ni reći. Odmah da vam kažem ja recenziju ne pišem i tačka! I znate šta, ja ću ovo da bacim u kantu! Eto, to ću da uradim! - reče Deretić i ustade noseći knjigu do kante. U tom času se začu neko komešanje ispred vrata prostorije. Duguljasto pisamce izlete ispod vrata i Deretić ga uze u ruke. Nakon što ga je dobro pogledao, otvori ga. Poruka je glasila:

“AKO OVA KNJIGA NE BUDE OBJAVLJENA UZ DOBRU RECENZIJU IMA SVE DA VAS PROGUTA MRAK” - U potpisu – Sloba, autorkin momak.

- Eto, lane nas napade onaj uglađeni za knjigu “Ja, tajkun”, sad ovaj. To ti je današnja književnost. Trebali smo mi u pisce, izgleda da bi bolje prošli. - reče Skerlić i uze hartiju u ruke. Ostali učiniše isto kao po nekoj navici.

Udruženje Knjiženika Srbije

2018 godina

Stanislava Ilić: CEZAR

Desilo se to 44. godine p.n.e. Slavnu Rimsku republiku zadesi strašna nesreća. Čitav Rim se digao na noge, jer se pojavio jedan nevjerovatan problem. Naime, velikom Gaj Juliju Cezaru je neko počeo naprasno da krade sir. I to baš onaj koji je cijenjeni vojskovođa i diktator najviše volio. Napravljen od čistog kozjeg mlijeka, sa malo soli, ostavljen da se suši na dimu tačno tri dana, taman toliko da poprimi svoj neprocjenjivi ukus. Ali, sada toga više nema i vojskovođa je bio itekako ljut.

Nikada se tako nešto nije desilo u istoriji čitavog Rima. Nastade ogromna hajka i protjerivanje stanovništva. Rimljani počeše da strahuju za svoje živote, a vlast je nemilosrdno počela da maltretira narod. Besomučno su upadali u kuće i batinali svakoga ko je imao bilo kakve veze sa proizvodnjom ove namirnice. Prvooptuženi kuvar je bio odmah pogubljen, čitava posluga, njihova djeca, bliži i dalji rođaci su odvođeni u tamnice i bivali nemilosrdno mučeni od strane Cezarovih vojnika. Ko bi rekao da će krađa običnog sira proizvesti ovolike nevolje?

Međutim, problem se i dalje nije mogao riješiti. Kad god bi ostavili ovaj dragocjeni proizvod da se suši, sledeći dan je misteriozno nestajao. Džaba ga je posluga sakrivala i sklanjala, uvijek im je nešto promicalo.

Na kraju, postaviše stražu na vrata, pa i sam vojskovođa poče da nadgleda. Drugo veče se ču neko šuštanje i škripa u kuhinji. Cezar sa stražom upade unutra i nastade ogromna pometnja. Odjednom, užasan krik se raširi po prostoriji. Imadoše šta i da vide. Senator Marko Junije Brut je, proboden mačem kroz trbušnu duplju , držao sir u rukama. Nastade šok i zaprepaštenje. Zašto bi on činio ovako glupave smicalice? Ali odgovor ne dobiše. Dok je senator polako izdisao, vojskovođa prošapta u sebi: ,,Zar i ti sine Brute“.

Дајана Јосиповић: ПРАЗНА ЏЕЗВА И НА ЊОЈ НАСЛОЊЕНА СЛИКА

Широм отворен прозор.
Сједи. Ноге су му савијене у кољенима. Обавијене рукама.
Шаком једне руке чврсто држи другу.
Игра се силом стезања, док му један једини прст једне шаке не остане у другој. Као да је везан.
Небо је јутрос чудно. Ближе но иначе. Не мари за погледе из Васе Мискина.
Доље су ниски у посматрању својих небеса.
Али, отвореном прозору његове собе на Бистрику је и оно отворено.
Јутрос се, некако, другачије дише. Ведро је јутрос над Сарајевом.

На столу папири.
Један филџан на тацни и празна џезва на коју је наслоњена слика. На једном се папиру уз написано препознају Богданови бркови.
Да се наслути буђење, мисли. Још једна коцка шећера. Она је никада не раствара у кафи. Увијек је зарони у филџан, одгризе брзо док кап кафе не прошара коцку до краја и не отопи је. Задржи одгрижено у устима и језиком га приљуби уз непце, док не узме први гутљај.
Воли док му прича дахом прогутаног кафеног кристала. Мирише на њу изнутра. Удише дубоко. Сарајева дах као да је њен.

коме ће мирисати?

Гледа је.
Откривена женска рука виси преко кревета, дланом окренута на горе. Као да ју пружа. Можда сања да нешто дарује. А, можда и да тражи. Ко ће знати.
Поглед му хода њеном веном. Чини му се наивном, тако слабо прекривена. То га плаши. Прилази јој. Клекну. Пажљиво јој савија руку и спушта на стомак. Брже би, али се плаши да је не пробуди. Гледа руке на њеном стомаку. Склопљене. Сигурна је, рекло би се. И храбра. Као да се штити. Приђе још ближе. С ове стране се вене не виде.
Лакше му је. Клечи још увијек. Посматра.
Како је тиха свила под њеном руком. Њежна је и кад то не бира. Ова бијела јој као слободној и пристаје. Покри је јорганом. Преко склопљених руку којима се штити. Додирну јој косу покретом оног који је годинама био одсутан.

ко ће намјерно руке да јој окреће?

Устаде. Ваљало би кренути. Пође до огледала.
Не свиђа му се оно што види у очима. Окрену леђа огледалу.
Закопчава капут напамет: једно дугме, друго дугме, треће дугме, четврто дугме.
Оно прво, уз врат, откопча.
Окрену се. Гледа. Вријеме је. Некад је било садашње. Некад је било вријеме. Сад више нема ни времена ни садашњег. Прогресија пада бацила нас је у ништа.
У реду је.

Она узе коцку шећера међу прсте. Не раствори је. Зарони је у већ пун филџан, одгризе брзо док је кап кафе не прошара. Задржи одгрижено у устима и језиком га приљуби уз непце. Узе први гутљај.
Прија јој. Смије се.
На слици наслоњеној на празну џезву: љуби те твој Гаврило. Спусти руку на стомак. Смије се.
Чују се звона.
Ведро је јутрос над Сарајевом.

Ана Малешевић: КО ЈЕ ВИДЕО КОКО?

Бејаху андрогини. Бејаху савршени – мушкарац и жена у једном. Снажни, обесни и пркосни. Лик им не памтим јер беше нечег неодређеног у њима. Мирис им не памтим јер сви мирисаше исто. Поглед, покрет, тело, осмех и смех, држање и ход им не памтим, јер бејаху исти.
Беше Коко Шанел. Разликоваше се од андрогина. Имаше другачији израз лица, другачије тело, покрете, поглед, осмех и смех, држање и ход. Беше носила црвен кармин, црну хаљину и бисере. Снажна и пркосна. Мирисаше на свеже и чисто, подсећаше на мирис чистог веша тек унетог са мраза; со са њене коже додававше мирис мора; ови мириси беху праћени мирисом цвећа – оног који расте у земљама које имају море. Њен ход беше попут хода мачке. Поглед такође. Беше то поглед мачке – радознао, чврст, јасан, хипнотишући, нежно груб и продиран, разигран и тужан. Беше то невин и заводљив осмех. Смех зреле жене и разигране девојчице. То беше тело са облинама, свилене коже и косе. Гибаше се као море и пустињски песак на благом поветарцу. Њени покрети беху мазни и кокетни као мачији, елегантни као лабудови; понекад оштри и одлучни као убице, а некад махнити као животиње ухваћене у замку. Беше Коко Шанел.
Временом, андрогини се трансформисаше инспирисани Коко. Неки андрогини почеше да се осећају као мушкарци, а неки као жене. Постојаше и они који осташе андрогини. Андрогини који посташе жене осетише Коко као себе, преобликовану по својој мери. Андрогини који посташе мушкарци осетише силовитост, грубу нежност, стаменост, доминацију која не угрожава, снагу и рањивост. Коко је пробудила жену. А жена је пробудила мушкарца.
Где нестаде мушкарац у андрогинима који посташе жена? Где нестаде жена у андрогинима који посташе мушкарац? Осташе.

Били су мушкарци и жене. Жене су биле средство за успех или трофеј оних већ успешних и признатих. Њихова одећа је униформа, а китњасти украси ордење мушкарца. Оца или мужа. Брата или љубавника.
Била је Коко Шанел. Снажна и пркосна. Коко се ослободила брњице и повоца. Скинула је корсет, скратила хаљине, обукла панталоне, скинула статусне симболе. Одећу је шила од удобних материјала који пријају женској кожи. Коко је била јединствена. Није личила ни на кога. Одећу је учинила невидљивом, она је постала тек рефлектор за жену. Жена се у њеној одећи осећала заводљиво и разиграно као у пени од купке, силовито као да покорава свет, слободно као летњи поветарац. Утрла је пут ка једнакости. Али не и идентичности. Одећа, парфем, накит и шешири сваком су стојали другачије. Жена је одећом проговорила. Коко Шанел је била Прометеј.

Нестају мушкарци и жене. Постају андрогини. Хоће ли бити срећни и испуњени као и пре доласка Коко? Хоће ли бити довољни?
Коко више нема. Одећа је опет постала статусни симбол; брњица и поводац у рукама потрошачког друштва. Тонемо у сан. Нема више Прометеја.
Да ли је неко видео Коко? Неко је морао видети Коко. Ко је видео Коко? Коко?

Nevena Đukić: ZLOČINSKA PROCEDURA

Gledala je zamišljeno u svoju šoljicu čaja, koji je stajao na drvenom stolu. Časovnik je već odavno otkucao 5. U vazduhu se osećala napetost... Zvuk klavira, kao zvuk ratnog topa stvarao je igru senki u njenoj glavi.
Neko mora biti ubijen i to još noćas – mislila je u sebi.
Na stolu je stajala novinska hartija iz koje su dopirali krici završenog rata.
Podigla je šoljicu čaja i iznenađeno ugledala malu ceduljicu.
Zapalila je muštiklu i počela da čita:
"smrt je svuda oko nas"
Odjedanput metež. Vrisak se prelomio duž čitave sale, dama u crnom grohotom se smejala.
Hladan vetar probijao je kroz otvoren prozor, nije stigla ni da se okrene, a pred njom su stajala četiri žandara. Jedan joj je stavljao lisice na ruke.
- U ime njenog kraljevskog veličanstva optužujemo vas za težak zločin, sledi vam kazna vešanjem.
Blicevi Fotoaparata blještali su joj u oči, sa svih strana čulo se samo smrt, smrt, smrt... Sudija je stajao odmah ispred nje.
- Osuđeni ste na kaznu vešanjem zbog ubistva Herkula Poaroa. Svedoci koji potvrđuju ovaj stravični zločin su gospidin Hejstings i gospođa Lemon. Nemate pravo glasa. Porota je već proglasila vašu smrt.
U ime njenog kraljevskog veličanstva kraljice Marpl, ja glavni sudija Džap vas proglašavam krivim! Neka smrt nastupi odmah.
Dva dželata nosila su je do vešala, koja su stajala u dnu same sudnice. Tvrda tkanina grebala joj je lice, a omča se stezala sve više. Čula se škripa ručke koja je podsećala na pištanje voza u daljini.
-Agata probudi se, zakasnićeš na Orient Express.

Драгана Дрлачић: СА ТВОРЦЕМ ЕМИНЕ НА КАФИ

Интервју 19.11.2018
20:17h
Локација: Мостар

Ваше име и презиме:
Алекса Шантић
Датум рођења: 27.05.1868

Омиљена боја: Љубичаста
Цвеће: Јоргован
Пиће: Бадел, вино

Музика: Преферирам севдалинке, мада могу и тонове хард рока, али доброг хард рока да поднесем.

Шта обично наручујете када сте у кафани са пријатељима:

Па, све зависи од атмосфере и којим сам друштвом окружен, када сам у кафанама Мостарским тада се зна „ чудна јада од Мостара града“ је неизоставана, такође волим и македонску народну музику па ту некад буде „Јовано, Јованке“_ Македонско девојче,обично поручим све оно што сматрам да ми у том тренутку диктира душа. Код куће приватно волим пустити ово што сам претходно навео понекад.

Најбољи пријатељ:

Јован Дучић

Да ли сте и у ком периоду живота били прелудо заљубљени?

Наравно да јесам, младост, ех пуста младости како каже Митке у Коштани, био сам премлад и прелуд, веровао да ме све воле, отишла је и Зорка, и Анка којој сам знао писати најлепше песме свога срца, није хтела ништа иако сам јој не себично давао себе, ниједна није хтела да буде прва ружа у мом врту и да мирише до зоре, многе нису хтеле али ја сам им певао. И искрено да ти кажем, није ми жао. Волеле су да ме слушају, то знам да су волеле. Данас могу да кажем да сма од свега тога остао само луд. Чудне су жене увек вам се некако измигоље, а таман мислите ваше су. Оду са официрима, пекарима, пролазницима било ким, само не са песницима.

Шта данас после свега мислите о Дучићу? Видели смо у овим кратким питањима да сте га именовали као најбољег друга? Сигурно знате да је јавности позната ваша прича из младости?Где је сада ваша вереница?

Опростио сам, и њој и њему, напослетку ја сам се склонио, можда нисам бипо довољно храбар у тим тренутцима да се борим а можда није ни требало касније сам размишљао, можда ми је само тим била учињена услуга. Заборавио сам, пријатеља Дучића нисам сматрао никако непријатељем због тога, он је био такве нарави, све је умео да оствари, шта је хтео.. а ја нисам, увек сам се склањао.. тако да можда сам и сам мало допринео тој својој не(срећи), ипак некако после толико година сматрам да су је личније доживели људи око мене него ја сам. Али људи одувек воле митове о несрећним љубавима па су га и створили ја се нисам бунио.

Након овога Шантић је прекинуо разговор јер му се како каже „телефон усијао од позива“обећао је да ће поново говорити и објашњава:

„Ево драга ме зове кући чека ме, нестрпљива је кад ћеш завршити ,кад ћеш завршити зафалило јој јабука и кора хоће да прави колач долази нам ташта у посету, помислих баш си ме обрадовала!

А знате како је кад моји дођу, једва им скува чај. Ал добро, жив сам и здрав.“

(Ово је требало да исечемо али нам се учинило занимљиво)

Напомена: не знамо како ће се наш саговорник провести након овога, писаћемо у следећем броју можда добијемо интервју и са таштом, пратите нас.

Slađana Ristić: PUTUJ MILEVA I NE NAGINJI SE KROZ PROZOR

Ljeto, 1896. godina

Krojači uveliko rade na novim haljinama u kući porodice Marić. Odlazak na fakultet je velika stvar! Na stolu su razbacane knjige iz medicine; koža, kosti, ganglije, vene... ahhh! Mileva je gledala u svoj stari drveni kofer. Skoro sve je bilo spremno za put u Cirih. Zagušljiv vazduh natjera je da ustane iz udobne kožne fotelje i otvori prozor. Pogleda kroz rešetke, dvorište je teško disalo, osjeti da će uskoro kiša. Zoka limar prođe žurnim korakom, lagano joj uputi pogled i namignu. Bio je taj Zoka nestvarno lijep! Mileva proviri kroz ključaonicu i ugleda svoju majku, peglala je njene haljine. Imala je svečan izraz lica kao da pegla odoru nekog uzvišenog sveštenog lica. Bili su to poslednji dani ljeta. Mileva je sa svojim bratom odlazila do stare česme. Omladina se tu često okupljala. Pričali su o medicini, matematičkim problemima, studentskom životu koji slijedi i novim gradovima koje će posjetiti. Kasno u noć bi dolazio mladi limar Zoka, njena prva ljubav! Zoka je znao da ona odlazi, ali je vjerovao u njihovu ljubav i radovao se njihovom ponovnom susretu. Noć pred odlazak ostala je malo duže kod stare česme. Pozdravila se sa svojim drugarima, a limar Zoka je ispratio do kuće. Na rastanku mu pokloni svoju maramu, kao znak odanosti i ljubavi.

***

Cirih je bio divan u to doba godine. Prvi septembar i početak novog života za nju. Univerzitet je bio vrlo lijep, ali se Mileva tu nije pronašla. Ubrzo je shvatila da to nije njen poziv. U oktobru se prebacuje na Državnu politehničku školu na studije matematike i fizike. Da li će ovo biti njen konačan izbor i da li će Zoka limar pasti u zaborav?

Na predavanjima je bilo mnogo mladih momaka, tek nekoliko djevojaka je uspjelo upisati ovaj fakultet. Predavanja su bila zanimljiva, svakim danom sticala je sve više znanja o onom što je zapravo zanimalo. Na času fizike upoznaje Alberta! Kako divan i pametan mladić – pomislila bi svaki put kada bi Albert uspio riješiti najteže zadatke iz fizike. Njihovi sastanci su postali sve češći. Zajedno su odlazili na predavanja i često zajedno vježbali zadatke. Krajem decembra Mileva je morala u posjetu svojoj porodici. Albert je isprati na stanicu, a ona mu pruži svoj šal i zamoli ga da je čeka.

Uđe u prohladni kupe i spusti svoj kofer. Voz se lagano kretao. Mileva se sjeti da će je na stanici dočekati Zoka, oči joj se zamagliše. Pa ovo je teže od svakog matematičkog problema! Imala je dovoljno vremena da smisli valjan izgovor...

Šal je ipak imao prednost!

Nikola Trgić: MIT 20. VEKA - RASPUĆIN

Kada je mladi carski činovnik u pratnji slavnog Raspućina iz predvorja stupio u hol- među visoko društvo u petrogradskom salonu plemićke porodice (prezime će ostati nezabeleženo usled mogućih psiholoških posledica ruskog realizma na čitaoca) sve se stišalo. Pored klavirske stolice, u svilenoj haljini do poda, ciknula je punija gospođa, odmah zatim ispljunuvši zalogaj gaufre – a, na šta joj je Raspućin, pomalo oduševljeno, uz improvizovan poljubac, uzvratio: „ Bon appétit madame, аминь“. Na sredini dvorane gde je, do pre minut, carski oficir govorio o dostojanstvu i časti carske армия, o magičnim pejzažima na obroncima planine Kazbeg, o miloj императорская мать России, ali na njegovu nesreću, i o svom poznanstvu sa мессия Raspućinom, ostala je samo sredina dvorane. U uglu, za stolom koji je aranžiran tako da izdrži hiljadugodišnje zalihe nourriture (milost cara Nikolaja II ), prstima je lupkao o sto poznati pisac. Sada već u poznim godinama, morao je paziti na svoje zdravlje (da je hipohondrija manifest ljubavi naš pisac bio bi poeta), voleo je napomenuti: „Messieurs, zdravlje na usta ulazi“. Gde to isto zdravlje izlazi krenuo je napomenuti Raspućin (naravno čuvši prethodno za čuvenu frazu) ali ga je u izgovaranju opaske zaustavio (doslovno jer je zapeo o njega) drveni kovčeg. U pokušaju da ne padne pružio se koliko je dugačak da dohvati čiviluk sa manteaux po poslednjoj francuskoj modi, no bezuspešno. Pad nije uspeo da ublaži ni tapis stylisé prokrijumčaren iz Pariza. Na ulazu u hol, zakikotao se majordome što je izazvalo gnev cenjenih gostiju (kojima ništa nije bilo smešno). Naročito domaćice koja je prekorno dobacila: „Serviteur, kupi prnje, otpušten si“. Raspućin, dižući se, oseti nagli poriv za povraćanjem, no proguta knedlu (napomena radi čitaočevog psihičkog, a i fizičkog poimanja gutanja povraćke, knedla je metafora). Potom se okrene za 180 stepeni i vojničkim korakom domaršira do kovčega. Šutnu ga svom snagom i oseti bol u prstima desne noge. Piskavim glasom reče: „Aминь “! Unezvereni pogledi prema отшельник-u Raspućinu učiniše mu se nelagodnim. Tog momenta, da bi prekinuo neprijatnu situaciju (upućeni će reći da je ovo u kontradikciji sa prirodom našeg мессия), Raspućin se pope na kovčeg, sa pogledom poput risa (mada krvavih očiju usled delirium tremens-a) i poče: „ Khm, khm.“ Potom se neobjašnjivo podigao na prste i obe ruke digao uvis da impresionira неверующие tj. sve prisutne, na šta su oni, i ispostavilo se tačno prema očekivanjima Raspućina, oduševljeno pljeskali, a on šapnuo sebi u bradu: „pardonne moi Dieu, na đavoljem ostranjeniju“. Nastavljajući:

„Sлава Имперской России! Pažljivom analizom mog pada možete videti da sam pao pod uticaj čestog padanja snega u našoj Carskoj Rusiji. Pao sneg, sa psihološkog stanovišta - pao i ja. Mogu Vam, Mesdames et Messieurs, iskreno saopštiti da osećam simpatije, i određene nagone, prema gaufre dami, njena svilena rozikasta haljina do poda, sa čipkom na rubovima i sa décolleté – aминь!, prćastim nosićem sa dve nozdrvice, u meni rađaju, les enfans, deskriptivno - socijalni roman. Roman koji je u fazi generisanja napisaće naš kultni писатель!“

Završi Raspućin sav u vatri, upirući prst u stolicu pored pisca, dodajući: „ Dođe mi da podelim po kopejku svim prosjacima ispred ove zgrade ako ih, uopšte tu ima!“

Ne zna se kako ali pade opet mesija, ovaj put sa kovčega, direktno na damu sa rozikastom haljinom koja je elegantno hodila ili ka stolu sa hranom ili ka Raspućinu (na čitaocu je da ustanovi iz deskriptivnih činjenica realističke naracije) dok su svi ostali uvaženi gosti promatrali kroz prozor- sneg je padao u Petrogradu. „Kakva poruka, kakvo proročanstvo!“ reče sa oduševljenim uzdahom mladi carski činovnik.

Uvaženi pisac je u tom trenutku razmišljao o monahu: „Malo je neugodno biti prisutan u sobi sa nekim ko toliko smrdi (mala napomena čitaocu, smrad se ne može deskriptivno dočarati), higijena mu nije jača strana ali je zato vrhunski psiholog naš Raspućin! Kakav govor! On je slika i prilika ruske duše ovdašnjih pisaca!“

„Dva i dva u umetnosti počeli su davati i druge zbirove osim monotone četvorke.
U moru sveznanja otvorile su se rupe, šta kažem, provalije, kroz koje je bespomoćno
propadala svana naša definitivna predstava o čoveku“

Olivera Ćurčić: IPAK MILUNKA

Dugo sam razmišljala da li ovo da vam kažem, da li da srušim sliku o hrabroj heroini ratova, jer, sigurna sam, šokiraćete se. Pokazaću vam i dokazati da smo svi isti, neko omekša lakše neko teže, A žene, svaka je ista.

Slušajte me.

Da li da počnem sa predstavljanjem i kažem Milutin, ili Milunka? Šta vam je draže? Meni, oduvek Milunka, jer to sam uistinu ja, mada mi je ovo “Milutin” donelo dosta slave u životu, ali dosta metaka. Čak devet.

Ja, Milunka (Milutin, kako sam se predstavljala) Savić, najbolje znam kako grmi rat. Ja najbolje znam bol ratnog haosa. Ja najbolje znam da gledam smrti u oči i strepim da će me svakog časa pokupiti. Nekada sam se tome i radovala jer sam priželjkivala spas, ali sam bila borac. Ne možete ni da zamislite kakav. Kažu, mogla sam rame uz rame sa muškarcima. Ja kažem da sam bila viša taman za rame i bolja za koplje. Sigurna sam u to. Žena je srčanija u svemu, pa i u ratu. Ne bori se samo telo, bori se i srce. Neću vam pričati o borbama, stradanjima, mecima, izgladnjivanju, nemoći, strahu, tišini koja biva prekinuta eksplozijom, ranama, krvi i odlikovanjima koja uvek idu posle svega. To me i nije preterano radovalo. Pričaću vam o nečemu što sigurno ne sanjate kada vam neko pomene Milunku Savić.

Pričaću vam o ljubavi.

Niko od mojih saboraca nije znao pravu istinu, tek kada sam bila ranjena bolničari su otkrili da sam zapravo žena. Tada nije bilo nazad, morala sam priznati i od tada sam se legalno borila kao žena. Nije nikome smetalo jer sam bila jednako dobar borac kao i svaki muškarac, a kad ih nije drmao muški ego priznali su da sam bila i bolja. I sada me drma jeza kada se setim olupina Prvog svetskog rata, ali jedan dogadjaj mi zauvek ostaje u srcu i rešila sam da vam ga ispričam. Nakon Cerske bitke, usledila je velika Kolubarska, a mi, jadni, ogoljeni bez hrane, obuće, odeće, topničkog i puščanog streljiva čekamo napad iz dva pravca, jedan ide preko Drine, a drugi preko Save. Mislili smo, svi ćemo izginuti, jači su, bolji, bogatiji, ali ipak, uz snagu tadašnjeg generala Mišića, koji je zapravo bio i  mozak ove operacije, dolazi do preokreta. Iako smo u manjini, borimo se i kidamo, straha je svakog dana sve više, ali uspevamo da nadvladamo austro-ugarske snage. Verovali ili ne, tako mali i žilavi, zarobili smo četrdeset hiljada austro-ugarskih vojnika. Nekoliko dana sam ja stražarila i čuvala ih, i da se ne lažemo, nismo bili nimalo gostoljubivi, gomilu njih je pomrlo od gladi i žedji, ali ne bi ni oni nas srdačniji dočekali. Svakakvih je bilo, mladjih, starijih, povredjenih, čvršćih, slabijih, ali jednog nikada neću zaboraviti.

Noć, mrka i hladna, odzvanja tišina, što nije tipično za rat. Sedim sama na straži a iz mraka mi prilazi silueta vojnika. Grupan. Visok. Zgodan. Ma, pravi. Ja, naravno, ozbiljna i drčna pitam ga kuda je pošao i šta mu treba, upozoravam ga da, ukoliko napravi korak dalje, biće mrtav. Gledamo se u oči nekoliko trenutaka a ja sam već tada sigurna da neću potegnuti oružje, zašto, još uvek ne znam. Nikada mi se nikakve emocije nisu javljale jer sama sebe nisam smatrala ženom. Ja sam jednostavno bila Milutin i nikada nisam znala ništa drugo da budem. A sada, gledam ovog čoveka i osećam se kao žena. Njemu, naravno, ne odajem ništa, samo nemo posmatram.

Progovara i razoružava me u trenutku. Kaže da zna sve i da moja drčnost, rešenost, oružje i izgled ne mogu da ga prevare. Kaže da vidi ženske crte lica. Kaže da vidi ranjenu ženu. Kaže da vidi ženu željnu ljubavi. Kaže…

Više i ne slušam šta. Cele noći smo razgovarali, ne pitajte o čemu, ali sam sigurna da su to bili najlepši razgovori u mom životu. Pričala je Milunka, ne Milutin. Sve svoje strahove, borbe, strepnje iznela sam tom čoveku bez imalo pokajanja. On je, naravno, izokola tražio uslugu, a ja sam mu je već tu noć učinila. Pustila sam ga da pobegne iz zatočeništva, a on je obećao da ćemo se sigurno ponovo sresti.

Ako pitate, i dalje ga čekam. Odrekla bih se Milutina i titule srpske Jovanke Orleonke, kako su me Francuzi zvali, samo za još jedan razgovor sa Njim.

Ivana Stanić: PUT DO USPEHA

Glava mi pulsira. Da li zaista treba ovo da uradim? Nadao se da će mu ova šetnja pomoći da razbistri misli i da donese konačno odluku. Nalazim se na raskrsnici i taj put kojim bi možda trebalo da krenem sav je u nekoj magli. Put uspeha. Slava, novac, moć sve to zvuči primamljivo, dobro i sigurno. Da li će mi taj put smiriti srce i pomoći mi da dođem do tih kosmičkih visina, zvezda za kojima toliko čeznem? Ova glava mu ne da mira. Ove misli koje vladaju njegovim telom muče, izgladnjuju, tuku, ubijaju. Hajde da postavim to ovako, razmišlja Elvis, ako uradim to i potpišem taj ugovor, novac je zagarantovan. Sigurno neću više odlaziti u krevet sa brigom o kiriji, o troškovima i tim prokletim pitanjem “kako ću preživeti još jedan mesec”. Ali šta znači ta sigurnost novca meni, kad ja moram sebe da prodam? Ja se neću baviti zapravo onim što mi dušu hrani. Šta je lakše, imati prazan stomak ili praznu dušu? Sve što nudi taj ugovor deluje kao neka bajka, doduše savremena. U tim bajkama postoji samo iluzija srećnog kraja. Privid. Pa pogledaj svoje uzore, Elvise. Čoveku koji je nosio i nosi još uvek titulu "king of pop", slava ništa dobro nije donela, sem eto bogatstva i neke trenutne, prolazne sreće. Ma šta ti znaš, pričaš kao da je bio tvoj prijatelj, prekida samog sebe. Nego, da se vratim ja svom problemu. Dakle, ja zapravo treba sebe da prodam da bih živeo u novčanom miru. Treba da prodam svoje ideale, uverenja, ljubav prema rok muzici i duševni mir koji mi ona pruža, jer u suprotnom biću primoran da nastavim da živim ovako. Čoveče, danas je baš teško uspeti u ovoj zemlji, a ostati dosledan sebi! Mada, nije ni u svetu ništa bolje. Šta je sa ovim društvom? Danas je sve u novcu. Sistem vrednosti je poremećen. Ma, ni ne postoji to više, šta pričam ja! Isto bi meni bilo i u Americi, kao što mi je i ovde u Srbiji. Jedina razlika je što IDJ world tamo ima drugačije ime, ali je to američko đubre isto kao i ovo srpsko.

Misli mu je prekinuo neki ulični gitarista. Daje mu 10 dinara. Vidiš Elvise, on verovatno nije potpisao sa IDJ kućom, pa je sada prinuđen da svira na ulici. Verovatno živi ispod nekog mosta jer ne može da zaradi za informatiku, struju i ostale račune. Pada mu na pamet, da možda ako sad bude pevao ono što mora, što se prodaje, a što ne voli, kasnije kada posao i karijera budu na vrhuncu, moći će da stvara svoju umetnost. Čekaj bre, Elvise, kome ćeš to stvarati, za koga? Publika koja bude volela ono smeće, neće sigurno biti zainteresovana za tvoju umetnost. Šta njih briga za to? Čini mi se da moje pesme “Love me tender” i “Hound dog” nikad neće ugledati svetlost dana. Šteta! Nije ni onaj Tarantino lud što neće više da stvara umetnost. Lepo je rekao u onoj emisiji, kome ja da stvaram, kad niko to ne vidi, ne ceni, ne primećuje suštinu onoga što je za mene vrhunac moje umetnosti? Svaka misao ga sve više udaljava od puta Uspeha. Vreme na tom putu je kišovito i tmurno. Ta magla ne sluti ni na šta dobro. Ali onaj moj put je bedan, nema ni cveta kraj njega. Doduše, on je miran. Zaista, veoma miran. Neka oaza je tamo. Taj put je locus amoenus.

Ulazi u stan, baca ključeve i seda na stolicu. Pogled mu pada na ploču “Thriller” Majkl Džeksona. E moj stari, pogodi kakvu sam odluku danas doneo.

Милица Миловић: ТЕСЛА

Сунчеви зраци су се полако пробијали кроз те жуте завесе старог хотела. Јутра у Паризу су некако толико мирна, помисли Тесла. Седео је непомично и упијао тај предивни поглед са деветог спрата. Наравно, као и увек, одлучио се за одело, господин у души. Узео је свој, већ стари сако и пошао на доручак. Тај парфем, очарао га је. Окренуо се за њом. Грациозни ход, нога пред ногу. Високе потпетице само су додатно издужиле њене већ дуге ноге које су упадале у очи. Носила је црвену лепршаву хаљиницу, тако свилену и лагану да је ветар с лакоћом подизао док ју је она придржавала да не би открила превише.

Морао је да је прати, морао је да је види боље. Села је у оближњи кафић у којем је и он наручио кафу и кроасан. Преко новина посматрао ју је из даљине. Коса боје кестена, у благим локнама, прекривала јој је половину леђа. А лице, била је тако природно лепа да му се чинило да гледа анђела. Није се усудио да јој приђе. Деловала је толико лепо и недостижно да није желео то да квари. А и самопоуздање, зрачила је, просто се чинила тако снажно да се он осећа тако мален и небитан. Деловало је као да некога чека, и јесте, своју мајку рекло би се. Попиле су кафу, а затим отишле преко пута у Лувр. Више је није видео. можда далеко од очију, али ће се свакако увек сећати тог, за њега најлепшег дана у Паризу.

Татјана Тривунић: ПРИВАТНА ИСТОРИЈА

Одувек су је памтили као експлозивну, страствену и непромишљену. Пленила је својом појавом, нема онога ко се за њом није окренуо или бар задружао поглед дуже него на осталима који су туда пролазили. Препланулог тена, изразито крупних и тамних очију, набујалих груди и румених усана одувек је скретала пажњу на себе.

Присећала се предвечерја када је сасвим сама ходала улицама Рима у који је сасвим случајно дошла, сама, јер је возна карта коју је купила насумице ишла баш у том правцу. Стајала је загледана у излог са шеширима. Гледајући старије госпође како усхићено испробавају моделе и њишу испред огледала, замишљала је себе бар упола тако усхићену и срећну што може да има шешир, само један обичан шешир. Била је толико загледана у огледало да није ни приметила да јој неко већ увелико дише за вратом. Узима је око струка и обасипа је влажним пољупцима. У бунилу се окренула не би ли видела ко ју је то са неким помешао. Немогуће је да јој се ово дешава. Видела је непознато лице у морнарској униформи који је са непријатном ватром у очима показивао на хотел који се налазио преко пута улице. Била је гладна и промрзла, није одбила врућ чај и питу. Подсвест ју је све време испитивала шта то ради, али потреба за храном и топлотом прекорела је разум у потпуности. У том тренутку потреба јој је била изнад свега, не само у том тренутку, потреба јој је увек била изнад свега. Увек је тежила да добије само оно што жели, иако је до сада заузврат давала готово ништа, и трудила се да јој се покоравају због њене невиђене лепоте и шарма који је из ње просто исијавао.

Пила је топао чај и ништа није говорила. Морнар који је нестрпљиво седео преко пута ње, ћутао је и чекао да заврши. Одлагала је да му упути поглед јер је знала да он нешто очекује и да, ако га погледа, доћи ће крај њеном тренутном уживању у пити која толико прија. Бојажљиво је подигла поглед, а већ се нашла у хотелској соби готово потпуно обнажена са морнаром који је лежао над њом док су капљице његовог зноја падале по њеним грудима.  По глави јој се мотала мисао, како је могуће да је стигла до овога, како је могуће да она, таква каква јесте, може да заврши у оронулој хотелској соби само зарад чаја и топле пите. Зар је могуће да јој њенна лепота и сјај који са собом носи не може помоћи нни у чему, или је она крива што се увек само на то ослањала. Из тог бунила тргла су је залупљена врата хотелске собе када је морнар хитро изјурио из ње. На ноћном сточићу остављен је ситниш који ће једва покрити трошкове хотела. Била је огорчена, али у исто време некако мирна. Само се питала зашто је то допустила, да се нађе ту сама, сиромашна и лепа. Да ли је крива што се није плашила последица само ради добитка онога што тренутнно жели и што јој тренутно треба.

Из сећања ју је тргао улазак неговатељице на врата:

-,,Клеопатра, време је за вечеру“.

Vanja Kovačević: LUPUS IN FABULA

Po narodnom predanju legenda kaže da je bio jedan crni vuk što pojede jarića sedam, da je bio jedan Crnidžić, isto Vuk što satvori slova, čak bejaše i Mandušić Vuk koji..., ali ovo nije priča o tim Vukovima (ili vukovima) ovo je priča o onome vuku što satre i izda Kosovo nam ravno i odluči da preživi bitku... Ovako je to nekako bilo.

Lepoga dana, kad je kiša padala, na poljanu izadje ni više ni manje nego pravi Vuk sa nestrpljenjem očekujući vesti iz daleka:

-Šta s’ to sija u gori zelenoj!? Il’ su laste il su gavranovi. Nit’ su laste, nit’ su gavranovi, to moj golub donosi mi vesti. Oj golube moj golube, ne padaj mi na masline, već govori o sudbini svetoj.

-Maline Šefe, na maline...(zakašlja se). Khm, donosim Vam sveže vesti.

-Pričaj more!

-Veštukare se ponovo popele na brest pa neće da siđu, kažu protestuju protiv onih s vrha!

-Ama ne to, pričaj ono po šta sam te posl’o!

-Aha, Vaša tetka Guranta ostavila svo nasledstvo ljubavniku, džaba ste se šlihtali.

-Pih majku joj, a dva meseca sam obigravao oko nje (razmišlja), ama šta trabunjaš više o tetki, pitam te za vesti iz budućnosti, jesi video to, sad ću te u ručak ako nemaš vesti!

-Ne u ručak, imam, imam vesti. Prodadoše Kosovo, Gazda..

-Iju ju ju, šta kažeš!? – zgranuto će Vuk.

-Načisto ga isparčaše i prodadoše, mada pre bi reko pokloniše i to dobrovoljno.

-Šta!? Lažeš Goluboslave, neko te podmitio da me saboriraš, sad ću te u pasulj, Živana, deder lonac!

-Ama ne lažem Gazda, kad Vam kažem, prodadoše Kosovo.

-Pih kakvi ljudi postadosmo, je l’ realno!? Neeee, pa ne ide mi u glavu da ću ja sutra malo da se borim za to isto Kosovo da bi ga neko prodo budzašto.

-Tehnički Šefe nije budzašto, dobili smo u naturi, malo kolača, a sećate se šta je Marija Antoaneta rekla, prič’o sam, nek narod jede kolača kad nemaju hleba, tako da i nismo baš tako loše prošli.

-Bože, Goluboslave, šta mi napriča sad... I aj’ sad je l’ realno da ja sad ginem za ljudski rod, postanem svetac, na kraju me niko ni ne slavi, a za čije babe zdravlje, za kolačareve babe?

-Šefe ima golubčić Vaš i za to rešenje! – trlja krilo jedno o drugo.

-Pričaj, golube moj golube, pričaj...

-Pa ja sam došo na IDEU da vi uopšte i ne morate da ginete na tome boju.

-Kako to misliš?

-Pa lepo, pojavite se, malo puc – puc, ožež’ – ožež’ i nestanete s lica Kosova.

-Ali biću izdajnik roda srpskog, ipak je to moje Kosovo, ako ne poginem, manje će me ceniti!

-Da li ste svesni sa će za samo 649 godina vaše Kosovo ravno biti PRODANO, i niko neće biti izdajnik, čak šta više poprilično su cenjeni u masi, mislim jeste da je masa zatupela ko pocepan opanak, ali omogućuje ostanak na vlasti. Nije li to paradokslalno, čoveče...?

I tako zamišljeni Vuk nad sudbinom svojom poče pevati omiljenu pesmu: “Tamo daleeeeko daleeeeko od mora. Tamo je Kosovo moooje, tamo je Srbija.”

-E pa nije Šefe, moraćmo da promenimo taj tekst, npr. Tamo je polje, svinjče, selo... bilo šta srednjeg roda se može ubaciti, lako je.

-Ko te naučio te gluposti?

-Pa Crnidžić šefe, onaj bez noge, sa silnim pravilima, inače na savremenom se to kaže lajfkouč...

-Nemoj da me zamajavaš tim glupostima vidiš da razmišljam...

Nebo se najedamput smračilo, snažan vetar počeo da duva, iz obližnjeg sela odzvanjalo je “Oj doo, oj dodole”, ceo svet kao da je počeo da se prevrće naopačke. Golub gleda, ne veruje, sav u čudu.

(10 sekundi posle)

-Smislio sam… (tajac, čuje se samo zvuk zrikavaca u travi) …boroću se, poginuti neću, Golube don’o si mi sreću!

I tako je Golub srećonoša presudio u odluci opstanka, našeg omraženog nam, Vuka Brankovića i doprineo da ga srpski rod ne voli i kinji vekovima kroz pesme. Nema više takvih golubova ko što beše Brankovića Vuka da pomogne vucima i malenim vučićima oko “slave” u novonastajućoj epici.

Tanja Kojić: PRVI DAN U ŠKOLU DA NE ZAKASNIM

Zovem se Vuk Stefanović Karadžić. Mnogima od vas sam sigurno poznat i ako mislite da znate moju biografiju u potpunosti, ne budite sigurni u to. Znate,  život je čudo. Od vajkada ljudi kažu treba krenuti što ranije u školu, ali ja ću vam sada ispričati kako ne odoh u školu na vrijeme, te tako zaostah za ostalom djecom.

Rano jutro, pola 5. Ja na pašnjaku, čuvam ovce. Milina Božja. Omiljena dječja zanimacija, ko se još igra klikerima? Umjesto da spavam, ja ti fino ovdje čuvam ovce,  još me gratis izujeda milion buba, bubica, komaraca, letećih čudovišta i mnogo mnogo drugih prijatnih bića. Atmosfera krajnje idilična. Ja taman sjednem, reko malo da preklopim, kad ta vražja ovca op op, ode u komšijine kuruze. Šta slijedi? Modro dupe kad me ćaća sočno izudara omiljenim vrbovim prutom. Reko sebi, e Vuče nećeš ovog jutra. Valja tebi u tu školu, a gdje ćeš u školu modrog dupeta. Ne ide. I tako ti ja odlučim da ostanem budan i  ne pokleknem slatkom snu. Ajde Vuče možeš ti to! Još samo 3,5 sata do škole. Idem ti ja za tim ovcama, malo idem, malo zastanem, dođe mi da mekećem sa njima koliko mi je dosadno. I tako u toj dosadi, ja baksuz zaspim. Da je bar san bio dobar, pa da kažem, ajd vrijedi stisnuti  i izdržati batine, ali gle belaja, ne bi san već noćna mora. Usnim ti ja tako da se nalazim u nekoj začaranoj šumi. Sve uvelo, crno, sablasno. Mrkli mrak. Nigdje žive duše. Hodam nekim puteljkom, a čini se da mu kraja nema. Kada se osvrnem iza sebe puteljak kojim sam već prošo polako nestaje. Obuze me neka jeza, a moram priznati i gaće na meni ne ostadoše suve. Kad odjednom, nešto šušnu i skoči pred mene. Ja se ukopam u mjestu. Pomislim u sebi, eto Vuče baksuze, ovdje ti je kraj, nećeš doživjeti ni u školu da odeš. Zatvorim oči od straha, a kad sam ih otvorio ničega nije bilo. Reko možda ja to samo umišljam, sigurno nema ničega. Znate, pričala je meni moja baba Smilja o tim čudovištima noći, ali davno je to bilo, sigurno ih više nema. Barem ja u njih nisam vjerovo. Mislio sam da je to produkt rakijice babe Smilje koju je voljela da lizne. Ali, da nastavim.  Idem ti ja tako idem, a ono što mi je najviše bilo čudno, bilo je to što je postojo samo taj put i okolo drveće i kada sam htio da skrenem sa njega, nisam mogo, te sam tako bio prisiljen da gonim samo pravo. Nakon dugog hoda, naiđem ti ja  na jednu brvnaru. Polako sam se primico, da osmotrim situaciju jer nije mi bilo svejedno. Tresle su se noge, samo tako. Brvanara je bila ugljenisana, u stanju raspadanja i najvažnije od svega napuštena. I ako mi to ne bi neko sigurno sklonište, opet sam te obradovo, jer makar se u njoj mogu sakriti ako me neko ili nešto napadne. Uđem ja u brvnaru i kako uđo tako sam i imao šta da vidim. Spolja je izgledala sasvim napuštena, ali iznutra ona je bila lijepa, čista, osvijetljenja, sa ogromnim ognjištem nad čijom vatrom se nešto krčkalo u kotlu. Raj za oči! Pošto me hodanje izmorilo a boga mi i izgladnilo, uzmem ti ja da jedem. Samo što sam poželio hranu kad ispred mene se stvori sto prepun đakonija. Joj miline! Uzmem ja tako i naspem sebi pun tanjir jagnjeće čorbe i udrobim hljeba u nju. Ljudi moji, al' sam se ja tada najeo,  boljela  me mješina jedno tri dana, izjeo sam cijeli čorbaluk čorbe. Moram priznati, bio  mi je to najslađi obrok u životu. A kako je unutra bilo lijepo i toplo,  ja ti usnih. Ne mogu da se sjetim šta sam sanjo, ali znam samo da me je probudilo siktanje koje sam čuo, milenje koje sam osjetio  i straota koju sam vidio. Cijela brvnara je bila ispunjena nekom  ogromnom, gadnom zmijurinom. Kad tad nisam umro ljudi moji, neću nikad! Ja skočim na noge junačke i ko da me đavo goni, a boga mi zmijurina bi gora i od samog đavola, izletim iz brvnare kao da me top ispalio i uhvatim tutanj kroz šumu. Trčo sam ko lud onim istim putem kojim sam i došo samo ovaj put odjednom se ispred mene stvori ogromna crna rupetina koja me proguta. Ja se tako probudih. Već je bilo svanulo, ovce su i dalje pasle travicu, ali nisu bile sve na broju. Joj, šta ću sad jadan ja! Ja mučenik, šta ću, kuda ću, odlučim da krenem kući pa šta bude. Bože pomozi! Pođo ti ja tako svojoj kući kad imam šta i da vidim, mati stoji na pragu sva zajapurena, a otac u ruci isprobava elastičnost kaiša. Mašala! Pomislim u sebi.. Eto Vuče nesrećo, dođe i tvoj sudnji dan. Nastradaćeš od vlastitog oca.  I tako i bi. Frktalo je na sve strane od batina. Kaiš je odradio svoje.  Otac ubi boga u meni tog dana, ali neka, bar se i ja naučih pameti. Više mi nikada nijedna ovca nije umakla. Ne odoh u školu jer me kazniše, a i otac me toliko izmlatio da nisam ni znao kako se zovem. Posle me dali stricu Jevti da me malo opismeni i tako ja postado ko nešto bitan. Ali, eto zakasnih onda kad nije trebalo.

Jelena Marković: VELIKA UMETNOST PROIZILAZI IZ VELIKOG BOLA

Zagušljiva prostorija, širom otvoreni prozori, bez daška vetra. Zbunjena, pokušava da otvori oči. Bol je savladava, kapci su joj teški,bori se sama sa sobom da drzi oči otvorene . Ne uspeva. Osetila je da je neko miluje po ruci , bila je to njena majka. Njen dodir,te ruke ,  uvek  bi ih prepoznala  pa čak i u potpunom bunilu u kojem se u tom trenutku  nalazila. Nije znala gde je ni šta se dogodilo ali majčin dodir joj je pružao osećaj sigurnosti.  Poslednje čega se seća je to da je pošla na prijemni ispit. Oduvek je maštala o tome da upiše medicinu  i postane prvi obrazovani član porodice Kalo i učini roditelje ponosnim. Nije ni slutila da će tog dana kada je trebala da načini prvi korak ka ostvarenju svog sna, sudbina ipak imati druge planove za nju . U daljini čuje grub, promukli muški glas : „ Gospodjo, Frida je pretrpela velike i ozbiljne povrede i pred njom je niz operacija, stanje joj se stabilizuje ali je u velikim bolovima. Nažalost, velike su verovatnoće da će ostati nepokretna. Žao mi je, to je sve što mogu za sada da vam kažem. “   Oko sebe je čula korake i nepoznate glasove, više nije osetila majčin dodir . Opet  je utonula u tamu.

 Iz bunila ju je trgao plač dečaka . Ležao je na krevetu do njenog i dozivao majku koja je trčeći ušla u sobu. Nije bio u bolovima , samo je ružno sanjao. U sobi je i dalje bilo zagušljivo.  Na kraju kreveta, kraj njenih nogu, ugledala je uplakanu majku i zabrinutog oca.  Majčine ruke bile su na njenim stopalima, ali zašto ih ne oseti, zapitala se, pre nego što je uspela bilo šta da progovori. Instinktivno je pokušala da pomeri noge. Bezuspešno. Reči doktora  koje je uputio njenoj majci,joj sada paraju uši, i priseća se velikog plavog kamiona koji je udario u autobus u kojem je sedela, nervozno cupkajući nogama , u sebi ponavljajući gradivo za prijemni ispit. Od tada je sve mračno.

Prošlo je tri meseca otkako leži u bolnici. Promenila se  jedna,  najbitnija stvar, ona. Tog dana dala je sebi obećanje da joj nikakve doktorske prognoze neće odrediti život, i da će, iako sprečena da se bavi onim o čemu je do tada maštala, naći nešto što je ispunjava i nešto u čemu će biti jednako dobra. Obećala je sebi da će se oporaviti, izaći iz svega jača. To  je i učinila.

Snežana Orčić: I HAVE A DREAM

Vruć beton grejao je umorne noge. Skoro pa je ostavljao opekotine na mojoj crnoj koži. Ja sam ipak kipeću  toplotu trpeo, i od crno belih kamenčića pravio mozaike i stvarao slike nezamislivih stvarnosti sklopljenih u kasnim noćnim satima. Nemilosrdni zrak je palio senke ovih kamenčića pri njihovom pokretu. U dosadnoj igri, prekinula me je pojava rumenog lica. Plave oči uplašeno su posmatrale svaki moj sledeći pokret. Izbacivši sve klikere iz džepa, dečak je ponudio prvi korak pomirenju dve suprotnosti. Tišina je cepala moje bubne opne. Sunce je gasilo svaku započetu misao. A ja sam gubio. Njegova plava kosa odjednom je zasekla srce odraslim iscerenim licem i glasom poruge. Ispustio je šoljicu crnog napitka. Stopila se sa razlivenim kapima mlečne reke koja je tekla niz ulicu. Crnina se gubila u belini koja je nosila tolike žrtve. Poplava me je podigla do drveta čije plodove nikada do sada nisam imao prilike da vidim. Kristalni komadići su iz čvrstog stanja postajali lepljiva masa crnine. U daljini je odzvanjao zvuk pijuka i crnačkog bluza. Bele ruke bile su zaprljane prašinom pod noktima. Krv je tekla pod kapljama znoja. Prolazio sam kroz loše iskopane rovove i zahtevao još. Gurao sam mršave sićušne riđokose žene u te rupe koje su stvorene njihovim rukama i grohotom se smejao. Zaboleo me je pogled tužne ptice zatvorene u kavezu. Pio sam crni napitak razređen mlekom i čekao razrešenje sopstvenih greha i krivice koja me maltretirala. Trpeo sam bič pod komandom sopstvenih razvučenih usana pokazujući belinu zuba, naravno udarajući kontrast mojoj pojavi. Njihovi zubi bili su uprljani zemljom. Belci koji su pevali crnački bluz. Pijuci koje su zabadali u grobove mojih predaka, u mene, sad su karma koja se igra. Zločin i kazna.

Tren. On je dovoljan da zalutam. Imam san. Dečak sam od 12 godina. Ruke su pod opekotinama ispucalih žuljeva. Pesma dobrih ljudi i grohot zlih mešavina su moje svakodnevice. Ne, pogrešio sam. Pesma i grohot ljudi su mešavina dobrih i zlih. Srce je crveno u svačijem telu. Karakter je dragulj u svačijoj duši. Ne, ipak je u nekima samo komad crne zemlje. Mešaju osećanja s bojama. Zbunjen sam. Ljut sam, ali ona devojčica s kovrdžavom plavom kosom ipak ima iskren osmeh.

Zapevao sam s porodicom. Lakše je raditi uz pesmu. Proći će i ovaj dan koji liči na svaki drugi. Proći će vreme. Imam san.

10.12.1964.

Imao sam san. Sećam se. Sad imam cilj. Cilj koji je postao san svakoj trunci čovečnosti. 

Lana Lemajić: MANDARIN

Zima, devedesetih godina prošloga vijeka. Pada snijeg. U tom besmislu vremena, rađa se zabranjena ljubav između jedinog srpskog nobelovca i žene njemu najboljeg prijatelja.

Beograd.

Grešna strast.

Poternica.

Crveni Reno 5 i kutija Marlbora.

Granica.

---------------------

„Dobar dan gospodine“ čulo se iz Renoa.

„Zdravo!“ okrenu se carinik. „Imaš li šta za prijavit' gospođ'ce?“

„Ne“, reče Milica otpustivši dim.

„Haha, pa kako nemaš, gospođ'ce, gospođ'ce... Nijesmo vam mi pali s Marsa. Ovdje svak' NEŠTO prenosi, skriva, švercuje, a mi za to NEŠTO zaradimo... Pa nam poras'o apetit, sad ne puštamo nikog bez malo dobara. A i ti si tako lijepa pa bi' da te još malo gledam. Je l' zločin? Daj da vidim šta imaš. Znaš, prosto je nemoguće da nemaš ništa hahaha“.

„Ma kad vam kažem, ništa! Malo duvana, eto, kad vas baš toliko zanima!“

„Ma je li?“ nasmija se carinik. „Ajde de... Da se mi ne bismo ovdje natezali bez potrebe, ti digni to divno dupe sa sjedišta sa sve cigarom, pa izađi ispred. A ja ću sam da prosudim kakve noge i ostale koještarije skrivaju vrata ovog jadnog Renoa.“

Milica ga pogledom streljaše, istovremeno uplašeno i srdito, misleći kako stoka zarađuje na tuđim nesrećama. Dok pošteni ginu. Lice joj se smrči, ali ponosno, borbeno, kako samo ona znaše, mirno ćutaše. Znala je da britak jezik i hrabrost danas koštaju glave.

„Vidim ti u očima, mala, ne moreš sakrit'“ viče carinik Marko, ne znajući gdje će prije da gleda. „Jes, jes, mrzak sam, prodajem i starima i mladima, al' šta da se radi. Od nečega se mora živjeti. Pa čak i u ovoj njivetini.  Al' kažem ti ja, preći će Marko među! Zapamti, mala!“

Pregleda carinik Marko taj jadni Renoić, pa dođe do gepeka. Otvara crvena, zarđala vrata, a u gepeku kutije Marlbora. Poče vaditi boks za boksom, a ono neko leži ispod njih. To biješe niko drugi do naš Mandarin, Ivo Andrić. Milica ga zapravo švercuje preko Rače ne bi li ga sakrila u Republici Srpskoj, baš u vrijeme građanskog rata u Bosni i Hercegovini, zbog poternice koju je Andrićev prijatelj, Miličin muž, Nenad, raspisao. Naime, Nenad, čuvši da ga mila ženica vara sa Ivom, pobratimom, ucijenio je Ivovu glavu na 50 000 maraka. Cio Beograd ga traži.

Marko je znao za ovu ucjenu. Marko je htio da se obogati. Marko je dane provodio slušajući kolege i poznanike kojima je „za dlaku izmakao preljubnik i švaler“. Marko je zamišljao veliku kuću, sa velikom baštom i rasnim psom. Marko je školovao djecu. Marko je davao šakom i kapom.

Marko me volio. Ne što me volio, Marko me cijenio i poštovao. Niko njegove jade, istoriju, zemlju i unutrašnje monologe koje je vodio sam sa sobom između magle i mjesečine, nije tako temeljno i duboko obrađivao i utirao u njegovu krhku misao kao što je to činilo moje pero. Ja bijah čovjek koji nikad nije uspio da pređe most. I on je to znao. „A sva je naša nada s one strane mosta“ ponavljao je Marko u sebi, u gluvim noćima, dok se mjesec smijao iznad Bosne...

Marku nije trebalo duže od dvije sekunde da se sabere. Pogledom mi je rekao da mi je i pred Bogom i pred narodom svaka noć s Milicom oproštena. Znao je da „žena koje nema“ stoji pred njim, drhti, iščekuje i strepi.

Milicu pustiše da pređe granicu. Puši se Reno, puši i Milica, a snijeg pada, ne staje.

 Osjetio sam neizreciv bol zbog sudbine koju sam joj priredio. A ona, ohrabrivši se u toj maglovitoj pobjedi, pročitavši natpis kako pređosmo Raču, u neznanju da je ipak mogu čuti, izgovori naglas, nekako rasejano:

„Dobrodošli u Republiku Srpsku“.

Dunja Brusin: NOĆ TREĆA

-Danas je treća noć.

Razmišljala je babica dok je žurila da pre mraka unese opranu odeću novorođenčeta i porodilje. Pošto je bila stara, trebalo joj je vremena da se popne na Donžon kulu, a pomisao da će uskoro veče užasavala ju je.

-,,Odlazi u nevrat,

U Galilejsku goru,

Gde petao ne peva,

Gde pas ne laje!“

Terala je nečiste sile daleko od Kruševca zatvarajući vrata kule.

-Dobro je što sam očistila kuću. Ostalo je još samo da postavim darove i uskoro je sve rešeno!

Na trpezu namenjenu gošćama, preko prekrivača stavila je zlatni dukat, tri čaše vina sa tri kocke šećera i tri pogače premazane medom. Zatim je otišla u sobu kod porodilje kako bi pod krevet ostavila kandilo, a novorođenčetu stavila pod glavu kolače i bosiljak.

-Knjeginjo, vi spavate! Uzviknula je primetivši da Milica leži zatvorenih očiju.

- Da li je Stefan dobro?!

-Sa detetom je sve u redu. Večeras je najbitnija noć zato morate ostati budni.

Mirnim tonom obraćala se porodilji koja je bila vidno uzrujana.

-Ne zaboravi da mu obučeš Lazarevu košulju.

- Upravo sam je oprala, čistija je da čistija ne može biti.

Kikotala se babica prekrivajući osmehom paniku koja ju je obuzimala. Znala je da uskoro dolaze i da mora izaći iz sobe kako ih ne bi razljutila. Pomilovala je Milicu po glavi, nasmešila se malom Stefanu i izašla iz sobe.

Tek što je babica izašla, ispred Milice se stvore tri prelepe žene sa raspletenom kosom, obučene u belo. Okružile su kolevku i posmatrale dete.

-Ne leže na zemlji.

Primetila je najstarija suđenica.

-Ona je knjeginja, oprostićemo joj.

Protivila se najmlađa.

-Da bude sluga Turcima! Da im plaća danak! Da uda svoju najmiliju sestru za sultana!

Izgovorila je najstarija suđenica zloćudno gledajući u dete.

-Da bude mir u zemlji dok je sluga turski! Da uda sestru za sultana kojeg će voleti!

Ublažila je srednja suđenica.

Milica je osećala da je počelo iako ih nije mogla videti. Nestrpljivo je čekala treću noć, a sada je želela da se što pre završi. Bila je izmučena i svim silama se trudila da ostane budna. U međuvremenu u istoj sobi koja sada kao da je bila deo nekog čudesnog sveta progovorila je i najmlađa suđenica.

-Da bude jak i neustrašiv! Da bude vitez! Da bude ZMAJ!

Njena reč bila je presudna.

Pošto su izrekle presudu, nestadoše iz kule.

Porodilja je sada već bila nervozna. Bio joj je potreban odmor. Konačno je u sobu ušla babica prekinuvši tišinu.

-Putnik je rekao da će Stefan postati zmaj!

Ljubila je knjeginju u ruke koja spokojno pade u san grleći svoju bebu, budućeg zmaja.

Светозар Марчета: ЖУТ ЈЕДАН ЛИСТ

Замагљених очију крмељам кроз нови дан, док ме последње михољско лето носи кроз пробуђени град. Док одлазим из твог изнајмљеног стана, доколица боји ми блатњаве ципеле и тера их право у амбис. Без кафе сам полу-мртавак без осећања, а синоћ сам бескућнику купио храну од последњих пара. Срећа па на утакмице београдских првака улазиш и са празним џеповима. То је једноставно цела поетика југословенског живота. Да ли је љубљење испод покислих фењера било превише? Прећутно је правило да емоција нема, зато ме и не зовеш, а ја желим да мислиш да то и не желим. Постараћу се и да мислиш да си само број док гледаш нечије друге трагове у нечијем туђем стану, док мој стан одржавају празни џепови и мокри зидови. Мој тим је повео, али ја ћу се гола само сећати, јер туђих сећања се сећам, док у својима живим. Садашњост је увек будућност, а будућности нема. Садашњост је само тренутак, изговорена реч на последњем спрату напуштене зграде, која не би требала да постоји. Да ли сам је сањао? Размишљам да те тражим, али бих тако срушио твоју сцену представе о мени. Ја сам Хамлет твојој Офелији и Дон Жуан твом женском лику, а то треба поштовати.  Цео стадион даде ми аплауз за ову мисао, или је то ипак било намењено неком другом? Смешан ми беше твој поглед охол, док се лагано будиш и схваташ да нисам ту, и да ме неће ни бити. Али нисам јурио у шуме или на нека усамљена места да у њима осећам кривицу, не – ја остајем исти. На све што пролази, мој осмех ће да сија и свакој жени нову сенку ћу да дам. Јер не могу те љубити, јер ја љубим јесен и ветар са свелог дрвећа. Уместо тебе пронаћи ћу бескрајни мир плавих мора и сањати о Суматри.  Сањати о срећи, која је негде тамо. О другој јави и о хладним пределима хиперборејаца. О Бечу и Паризу. О Тоскани, у којој си и ти, ма ко год била – ја сам срећан.

Милош Петровић: КАРАЂОРЂЕ - НЕ БИРАЈТЕ МЕ, БИЋУ ПРИЈЕК ПРЕМА ХИПСТЕРИМА (ОТВОРЕНО ПИСМО)

Хоћете да ме изаберете? Сачекајте који минут да вам нешто испричам. Пристао сам на ово зато што нисам дружељубив јер људи причом оперу, а притом одговарам прије но што се питања поставе. Али ајде, ево, стављам гумену кецељу, правим рез јатаганом да се ампутирам од друштва, пуним кубуру и спреман сам да пуцам, знате кубура-мозак, муниција-ријечи? Не? Није ни битно. Нисам црн, црњи сам него Курди, у џунгли лудих ја сам најлуђи. У слободно вријеме тучем депресију јаче него она мене. Ако вам је здрав разум недоступан, то је зато што је мени угашен телефон. Све те ваше приче се слушају, а моју морате да осјетите. Борба са вама је као битка за Аламо, али замало. Ви, ви сте сви западно окренути док је то мени све наказно. За ово моје ћете сигурно рећи да је назадно, али ја сам се већ навикао, овдје са тактиком и добром математиком правим хаос. Од како устанем цијели дан зујим, још увијек нисам склопио очи јер сам скоро изашао из кафане, али тек кад сам је попио. Бацам гроше и перпере, неке сам нашао, неке штекнуо а неке добио, неким чудом се осјећам одлично. Завршио сам факс али предавања сам само нека одслушао, купио сам возачку па возим како волим, ваљда неће мени казну, а ако ме зауставе лагано средим ствари црвеном. Увијек касним али знам да и сви око мене касне па ми је бања. Сигурно вас занима да ли мрзим, да, отворено мрзим неког јер је друге вјере. Распадам се кад ме пукну емоције на ту тему. Чек, да ли мој живот вриједи мање него страни? Наравно, нигдје Ранко Панић а свуда Брис Татон. Због тога ћу свог сина радије да видим на пајду него на прајду. Знаш да њих тамо не занима шта, већ како и на који начин то ради мој народ, ма ко их јебе можемо ми све сами, нека нам опет ударе ембарго. Ако мислите да немам ништа, гријешите. Имам улице које причају, јер нисам у тржном центру проводио живот. Ако кажете да сам лијен, ја кажем да сам паметан, оно што ви зовете превара за мене је добра тактика. Угризите се за усне и прећутите ми глупости, видите да смо два свијета а то није нека мудрост. А мој свијет је локална тријада од које попијете зент када се ошацујемо погледима јер вам харамо оком као у Нигерији Харам Боко, Благоје Јововић, Гаврило Принцип, ја и сви слични нама. И не заносите се надом да ће бити готово са нама када умрем ја, Ђорђе, пуна је Србија оваквих, све црњи од црњег као кад из мочваре изроне рептили. Девијантна вертикала, бауштела или фавела, или бјежиш или се пеглаш, мој одговор је под б. А ви, гледам вас, урбани сте много скоро као калдрма, кад вас видим промјеним канал да ме не тјера малер. Али ето, данас ви сте фора и свака фора вам је добра и кад ујутру идете градом то је урбано јутро, нешто као цезар салата умјесто наша чорба. Својим стилом убијате и шунд и кич, јер толико сте адидас, и рејбанке су адидас, толико сте шарени да сам мислио да нас палите, какве су то хаљине или су неке мараме ако Луна Лу је барбика биће моткама по главама. Правите гадне фаце кад се спомене наше јер знате да то исто боље праве Амери, носите поједене капуте јер сигурно готивите мољце. На то све ми плачемо од смијеха јер је тако међу нама, заосталима што нам душа није сама никад, волимо наша брда, људе са Балкана, гужву међу народом и галаму, драже нам је право село него лажна фарма и знамо да су лијепи сви ти европски тргови, али нема тамо буке немају нам браћа пасоше. Кад се одатле спустите на море, ту се купате у базенима, док сипате до пола ми сипамо да прелива. Ту не можете чути оно лажу да те не воле груди моје балканске а ви би опет западно али тамо нема шајкаче. Више од вас мрзим само ове неутралне, јер би сви нешто ново али уплаше их промјене. Дотле ћу да вас сваки дан закачим раменом и не кажем пардон, са мојима да се штекам испод кањона и да вам опљачам тај фенси вагон. Јер сте сви исти, а ја сам први ешалон, на тенк идем јатаганом. Јер без предрасуда ако зграда изгледа као олупина, може да се начини продуктивном ако су неонке у подрумима, док се злато топи у Турској тад се главе топе у кади, осињак, деградирано гнијездо. А ја, лако ћу за друге када себе савладам, јер кад бих могао вратити вријеме не бих правио исте грешке, него још веће. Сипам још једну вотку јер ми је прабаба Рускиња, заправо и није, али ми то добро звучи. Због свега тога ако икада дођете у ситуацију да бирате између мене и неког другог, изаберите њега. Једноставно ме игноришете јер се кунем да ћу бити пријек према вама, хипстерима.

Jelena Jelisavčić: BUDUĆNOST JEDNE ILUZIJE

(cin, cin!)

- Dobar dan, ja b...

- O vi ste jedan jako uglađen gospodin, a šta bi drugo neko poput Vas hteo do šolju čaja! Ja sam siguran da Vi hoćete da pijete čaj, čaj je jako lep, znate, lep, LEP!

- Ali gospodine, niste me pustili da zavr...

- Nema potrebe ništa meni Vi da govorite! Vi ste isfrustrirani svojim životom i navikama, čim tako bezumno mene gledate! Znam ja da ti živiš usamljenički život, jedina svetla tačka je otići na šolju čaja! Kao da je to nešto pa važno! Ali Vama jeste, posle čaja otići ćeš kuci, u svoj sivi dom za vešanje, i pustiti televiziju, o ne, nemas tv u stanu, misliš da šteti, jer si imao buran nekada život, mladost ludost, a sada si šolja čaja! A od čega ono beše? Može šipak? Kapiraš, šipak? Hihihi, šipak... nEGO, ovaj...

- Gospodine, ja sam porezna inspekcija, molim Vas da se saberete.

- ...

- ...

(cin, cin!)

- Zdravo komšija, Vi mora da ste novi ovde! Ja ću kaf...

- Pa jako lepo gospodine, što misliš da sam ja nov ovde, ja sam samo sada došao, ja sam inače sveprisutan, ima me u onom čaju tamo za drugim stolom, eno jel vidiš? Pa vidi, šipak, vidi! Ne taj sto sedi, već to što pije, ja znam, znate komšija, ja znam...

- Pa molim Vas, šta to prič...

- Nema potrebe da krijete, znam ja da si zarobljen u telu starca, da te održava tvoja mlada gospođa, video sam je... znam i tvoju tajnu... hoćeš da ti stavim malo čokolade, crne, u tvoju kafu sa magarećim mlekom? To je jako dobro, jako! Znam i šta ste sinoć radili, o da. Samo neću nikome da kažem, tvoja plava tabletica i ja čuvamo tajnu. Ona mi je rekla, da se mnogo trudila da ti pomogne, i taman kada je mislila da je uspela, kad ono pao mrak, kaže... I onda je rešila da je dosta, završila je posao za sinoć. A znam i da si mazio svoju gospođu, video sam, po očima se sve vidi, da... Nego, šta mislite Vi, da li će nam očistiti ko ovaj sneg ispred ulaza, previše se nagomilalo? Ma, IDi...

- ...

- Pa, da.

(cin, cin!)

- O ćao, pa komšija, ti si sigur...

- Krajnje neugledni čoveče, ovde je zabranjeno prodavanje i promocija tog ciganluka! Marš napolje! Ovde si došao da prodaješ to smeće, pokrij se ušima i idi odakle si došao! Ne mogu da smisl... Jao, vidi, Rej ban, jel orginal? A za koliko da mi daš? Može crvena? U, mnogo ti je to, aj za pola, i svi srećni smo!

- Ma ostavi mi naočare, šta ti je, ja sam ovde svaki dan, ja pijem ovde, e ne znaš ti kako je ovde bilo kada se ovo otvorilo, samo sam ja ovde od početka, došao sam prvi i poslednji ću verovatno izaći! Plate i plate sam ovde ostavio, nekada ni niko ni hvala nije rekao! Al nema veze, neka, volim ja da pomažem drugima. A takav je i moj brat, on je, ovaj, radi u CIA, on je tamo do glavnog. On sve zna, mislim, priča on i meni, al ne smem da govorim ja to, nije nam dozvoljeno, jer proveravaju i porodicu... kažem ja njoj, a majka ko mazga, tvrd orah ko ona voćka znaš čudnovata, kažem da ne sme da priča ništa ni komšinici ni nikome, al ona prosta, dobra, ovaj, ma takvi smo svi ovde, videćeš, tu sam ja svaki dan, eno vidiš kako sam malopre bio u Rumuniji, vidiš kupio sam neku jaknu, ma koža, sve! Taman da mi ide super uz naočar...

- (cin, cin, cin!) Ma SUPER, nEGO šta!

- Ma jel moguće, ene šipak, vidi, uze mi čovek naočare! Ene ti, komšo, odnese! Neka ga đavo nosi!

I odnese ga daleko, čak do Londona. Iz male kafane na kraj sela, završi karijeru kao uspešan lekar, ma najuspešniji. Dragi Sigmund Frojd, poučen mnogim iskustvima, od kojih je otkaz u tom malom bludu bio, od meštanima poremećenog konobara, završi na vrhu sveta. Možda to i nije bila iluzija samo. 

Mnogo, mnogo kasnije

(ci...cin, c...i...n)

- Dobar dan, kako Vas mogu poslužiti, molim Vas?

- E dragi čoveče, nema toga čoveka više, koji može da te posluži, kao što jednom beše jedan, ma znaš ti njega sigurno, svi ga znaju, a meni pričao deda moj još, on kad je dolazio, on mu pomagao, davao svoje stvari, naočare neke je posebno voleo, i kaže i posle ga je dugo tražio, pričali mu ljudi... e, nema više što nekada bejaše.

A dole u kafani, sve isto, neki Jung došao da radi, treba mu novac za knjige neke... 

4. PRIVATNA ISTORIJA

U ovom zadatku ćete napisati priču u o istorijskoj ličnosti po vašem izboru – ali sama priča ne sme biti o istorijskom događaju koji je izabranu ličnost učinio „istorijskom“. Ovoga puta, u prozu ćete pretvoriti fragment iz privatnog života odabrane ličnosti, odnosno deo njihove biografije koji je ostao neopisan u istorijskim knjigama i udžbenicima. Sledeći primer koji ste dali na prethodnom času: priča o npr. Gavrilu Principu ne bi se bavila njegovim atentatom na Franca Ferdinantda, nego opisom letnjeg raspusta koji je proveo kao dete.

Istorijska ličnost može biti bilo koji čuveni umetnik, naučnik, vojskovođa, državnik, sportista itd. iz srpske i svetske istorije. Ličnost mora biti stvarna i svima poznata; drugim rečima, junak vaše priče ne sme biti neko izmišljen, kao ni neko relativno opskuran čije ime nije samo po sebi poznato većini ljudi. Kao i u prethodnom zadatku, istorijska ličnost može, ali ne mora biti i narator priče. Budući da se ovoga puta bavimo fenomenom „privatne“ istorije, slobodni ste da svoje priče u slobodnoj meri fikcionalizujete, umesto da se u potpunosti držite biografskih podataka vašeg lika: dozvoljeno je korišćenje parodije, ironije, fantastike itd.

Preporučena literatura:

Ljubica Arsić, MACO DA L' ME VOLIŠ ("Imaš li ti kuću")

POSEBNA NAPOMENA:

Ukoliko želite, možete da se okušate i u žanru tzv. „alternativne istorije“ tako što ćete svoju priču smestiti u istorijski kontekst koji se inače nije desio (Vuk nije izvršio reformu srpskog jezika, Tesla nije otišao u Ameriku, Andrić umire u mariborskom zatvoru).

Kao i uvek, dozvoljeni su svi stilovi, diskursi i žanrovske postavke.

***

Rok za predaju radova je petak, 23. novembar. Ukoliko imate pitanja u vezi sa zadatkom, postavite ih putem mejla ili u terminu konsultacija.

Srećno pisanje!

Ela Čanji: METAMORFOZE

Alekto – beskrajna/neprestano besna
Megera – zavidljivi gnev/ljubomorna osvetnica
Tisifona – glas osvete/progoni ubice

„Gnev mi boginjo pevaj“

... Ha! Homere ti proročki slepče. Gnev. Rođena sam iz gneva, rođena sam iz krvi, rođena iz smrti i osvete, rođena prokleta. Nezasita, nikad mirna, večno besna. I gladna. Geje mi, te pravdoljubive kurve, tako gladna.

I nikad namirena.

Čega sam gladna? Svega što mogu da uništim i onoga što ne mogu da imam pre raspadanja. Pre i posle besa.

Gladna sam pravde, a ubijam iz mržnje. I užitka. Oh, tog slatkog užitka kojim se proliva krv. Muškarčeva krv, pre svega.

Oreste, ti jadni kučkin sine. Pravdu da namiriš, pogibe od „iste.“

Pljujem ti na tu pravdu, Geja!

Megera se sveti svakom muškarcu koji je ostavi i onom koji je još ostavio nije. Škopi ih, kao Kron Urana. Posle pokušava da utopi tugu u tolikim „pićima bogova“ koja su sve, samo ne božija, i po pravilu na božicu ne deluju. Avaj, tuga joj je preduboka, guta joj Božansko. Postaje previše ljudska.

I nju moram uništiti. Zarad onog božanskog.

Tisifona pravi ubice, pa ih onda ubija. Ja pravim ratove, pa onda divljam po njima. Sve tri divljamo posle njih. Pravimo se pravedne. Dolazimo po naše tvorevine. Mogla bih da kažem da smo za njih i život i smrt. I brutalno mučenje između toga.

A Geja se baškari anestezirana ispod 21.vekovnog betona i boli je ta samooplođujuća materica.

A ja ubijam ono što volim, zato što više mrzim.

GNEV MI BOGINJO PEVAJ, PEVAJ MI INCESTUOZNA MATI, USPAVANKU KOJA NE LIČI NA RATNU PESMU I KOJA NE MIRIŠE NA KRV. Prokletnice prebremenita! Koliko dece si MORALA da imaš?? Ti rađaš iz sebe život, iz tuđe krvi se plodiš, sa sinovima opštiš ... Malo li je Prokletnika poteklo iz tebe? Malo li je nas palo i pre nego što smo ustali?

Ovo se okončava večeras.

Ove noći ću suditi ja, Alekto, nezasiti gnev. Svojim tragičnim sestrama. I svojoj tragičnoj sebi.

___________________________________________________________________________

Vreme smrti: 9.11.2018., 23:59

Eumenide: dobronamerne
Vreme rođenja: 10.11.2018.; 00:00

Ана Малешевић: ПРОКЛЕТНИК, БОЛЕСНИК, ЗЛОЧИНАЦ И УЧЕЊАК

Проклетник, болесник, злочинац и учењак
или
Мит о Рембоу

Записи са суђења

Ноћ Бога

Хоћу да будем песник и радим на томе да будем видовит. Ствар је у томе да до непознатог треба допрети растројством свих чула. Патње су огромне, али треба бити јак, треба бити рођени песник. А ја сам схватио да сам песник.

Рембо

Проклетник/Полифем:

Бог је мртав. Наступило је гвоздено доба. Ја сам душа од злата. Ја сам једнооки ковач и земаљски гласник. Ја сам видовит и ја сам песник. Они који живе у овом свету не знају за светлост и зато не осећају бол нити могу да је осете. Они се буде и преображавају. Они су душе од гвожђа које кујем и којима дајем свој лик. Будим их да би патили, будим их да би их болело, будим их да би видели ноћ и тмину.

Већина се неће пробудити. Наставиће да спавају на својим прљавим облацима од руна. Душе које се пробуде ће ме проклињати, безумно ће преклињати, отупљиваће чула иако још увек не виде јасно ноћ коју тек слуте. Што се више буду одмицали од руна, а приближавали мени, ноћ ће бити тамнија и страшнија. Сетиће се Светлости и Златног доба. Сетиће се себе. Златна искра у њима подрхтаваће све јаче. Све док не еруптира. Неколико пута. Безброј пута. Не знам да ли ћемо створири Ново Златно доба. Не знам да ли ћемо васкрснути Бога.

Мој Бог је Светлост. Мој Бог је Лепота. Мој Бог је Апсолут. Мој Бог је Љубав. Ја облапорно чекам Бога.

Тужилац лаже. Одисеј лаже. Ви лажете. Ви сте људи од гвожђа.

је донела неутољиву глад,

Слабост или снага: ти си ту, и то је снага. Не знаш ни куд идеш ни зашто идеш; уђи свуда, одговори на све. Као ни неку лешину, нико те не може убити.

Рембо

Болесник/Минотаур:

Незаситник. Болесник. Лешина. То сам ја. Моја господарица је Глад или Празнина. Она ме једе и сваким новим залогајем ја полако нестајем. Иако то знам, не могу да престанем да једем, не могу да престанем да чезнем и верујем. Можда је тако боље. Када ме коначно целог прогута престаћу да је осећам и постаћу слободан. Хоће ли ми слобода донети мир?

Мој дом је Знање. Моје огњиште је одговор на сва ваша питања. Ватра мог огњишта је Незнано, Ванвременско, Тишина. Она ти даје снагу и ти је славиш. До Ње ће стићи и Њу ће видети они који усаврше своју душу. Зато обришите границе својих чула. Постаните један од нас – проклетник, болесник, злочинац и врховни учењак. А ја ћу заузврат јести ваше екстазе љубави, патње и лудила.

Истина је да само ви можете задовољити нашу господарицу. Само ви можете осетити бар на тренутак Велики прасак. Ја сам паразит који се храни вашим есктазама. Ви се надате да ћете у ватри мог огњишта пронаћи вечиту екстазу. Али Ње нема. Сада то знам. Појео сам те девојке и младиће и постао неко други. Ја сам неко други. Ја сам Ништа.

жеђ и заборав.

Кажем да треба бити видовит, учинити себе видовитим. Песник постаје видовит прибегавајући дугом, огромном и смишљеном растројању свих чула. Свим облицима љубави, патње, лудила; он истражује сам себе, он кроз себе цеди све отрове, да би сачувао само квинтесенције.

Рембо

Злочинац/Медуза:

Мој злочин је моја лепота. Мој хибрис је Прометејева ватра из срца Дедаловог лавиринта. Моја казна је спознаја Незнаног.

Кажњена сам злочином. Ви сте гледали. Ви сте злочинци. И он. Временом ћете заборавити. Заборавиће и он. То ће бити ваш последњи злочин према мени. Али онај фатални ударац задајемо сами себи; плашим се да ћу заборавити све што ми је учинио. И то како сам кажњена ја. И то како сте све само немо посматрали. И то како сте мене осуђивали. Она је крива, она га је заводила и изазивала, она није смела бити лепа – говорили сте.

Зато желим да отргнем од заборава ваше злочине. Окамењујем вас већ окамењене Морфеје. Ви сте душе од гвожђа. Бедни, безвредни, безначајни. Кад почнем да заборављам скаменићу себе. Можда је требало да то урадим кад сам видела ватру Минотауревог лавиринта. Не знам зашто нисам. Заборавила сам. Заборавила сам и Ванвременско. Остао је само осећај.

Ваша једина моћ је осуда. Можда ћете ме прогласити кривом на овом суду, али последњу реч ће имати заборав.

Дан ће донети Тишину или Златно доба.

Учењак или Рембо:

Свештеници, професори, господари, ви се варате предајући ме правди. Ја никад нисам припадао овом народу; никад нисам био хришћанин, припадам раси која је певала у мукама; не разумем законе; немам осећања за морал, ја сам животиња: ви се варате...

Да, моје очи су затворене за вашу светлост. Ја сам животиња, ја сам црнац. Али зато могу да будем спасен. Ви сте лажни црнци, ви сте настрани, свирепи, шкрти. Трговче, ти си црнац; судијо, ти си црнац; генерале, ти си црнац; царе, стари сврабе, ти си црнац; пио си неоцарињено пиће из Сатанине фабрике. – Надахнуће овог народа јесу грозница и рак. Немоћници и старци толико су достојни поштовања да траже да буду скувани. – Најпромоћурније је напустити тај континент којим тумара лудило да би тим бедницима прибавило таоце. Ја улазим у право краљевство Хамове деце.

Да ли још познајем природу? Познајем ли себе? – Ни речи више. Ја сахрањујем мртваке у свом трбуху. Узвици, добош, плес, плес, плес, плес. Не видим чак ни онај час кад ће се белци искрцати и кад ћу пасти у ништавило.

Глад, жеђ, крици, плес, плес, плес, плес!

Ја сам један од њих. Ви немате моћ.

Пресуда се још увек чека.

Snežana Orčić: SPOJ

Ono što tipični zaljubljenici poput njega ne razumeju je, kako je moguće biti veran jednoj ženi i zanemariti sve druge. Otuda i bunt povodom nerazumevanja njihove muke koja zaista ume biti bolna. Niko ne zna kako je to biti oduševljen jednom ženom, spreman da joj pokloniš sve,a on predstavlja zabranjeno voće. Međutim, svestan je on i svog egoizma i jednostavnog uživanja u uzimanju posebnosti onoj koja je za njega robinja dok ne izgubi svoju čar. A neminovno, mora je izgubiti po bilo koju cenu i na bilo koji način, naravno njegovom zaslugom.

Trenutak kada je Zevs ugledao Kalistu, bilo je dovoljno da muška kletva u njemu zadrhti i da poželi ono što ne sme biti njegovo. Njezina lepota je bila obuzeta zabranom ikakve telesne ljubavi. Naravno, svestan sebe i svojih nemogućnosti pred njom, jedini način kojim je mogao da se posluži da bi je pridobio, bio je lik Apolona. Igra bogova u kojoj postoje uloge, ili večitog mučenika ili sudbinskog srećnika koji nikada ne tone u očaj i bol zbog kazne svojih greha, opet je došla do izražaja. Zevs je imao Kalistu. Zevs je zagrizao zabranjenu jabuku i osetio njenu slast. Njenu ženstvenost i nežnost pretvorio je u kamen i bol, a istovremeno i u novi život, zapravo stvoren, jedino njenom dušom i zrnom ljubavi koje ima takvu moć.

Ta moć koštala je dotadašnjeg života. Pretvorena je u zver. Medveđe obličje koje je preuzela možda i nije bila tolika kazna. Život ima značaj u bilo kom obliku, dokle god postoji duša koja oseća. Zevs je toga i bio svestan. Koliko god da ga je možda satiralo neko sažaljenje, možda čak i trunka ljubavi prema Kalisti, postojala je svest o tome, da joj je život pošteđen. Okružena je životnim lepotama prirode, ume da brine o sebi, uostalom šta tu i ima toliko loše? Sa tom, nekada ženom, on sada ima sina, Arkada, ali i on izrasta u sasvim lepog mladića. Sve je to normalno i na kraju krajeva, u redu. Pa on je vrhovni bog. On je tako hteo i uživao je u tome, i na kraju krajeva, nikom i nije tako loše. Međutim, ta silna opravdavanja koja su se motala po Zevsovoj glavi ne opravdavaju tužne strane Kalistinih puteva. Strah koji postoji u tuđim očima kada je ugledaju, nemogućnost iskazivanja majčinske ljubavi, dovoljno je da ubija snažno nežnu ljubav jedne medvedice. Samo kad bi joj neko pogledao u oči i zagledao se u njenu dušu. Samo kada bi Arkad sada, kada drži koplje uprto u nju shvatio da ona voli svoj greh zbog njegovog postojanja. Samo kada bi to koplje uprto u nju, koje je i tako na razdaljini zašlo kroz njeno srce, pomoglo da on, njen sin, vidi suzu koja peče suštinu njenog postojanja. U trenutku kada je bol dosegao vrhunac, ona je postala sjaj. Sva lepota njene duše postalo je sjedinjenje u ljubavi prema sinu. Zajedno, dobili su veći značaj i veličanstvenost od mnogih duša poznatih u njihovom svetu. Njena ljubav i žrtva prouzrokovane obmanom stvorila su dva sazvežđa koja prolaze nebom. Ko ih je učinio toliko posebnim i predivnim? Zevs.

Postoji nešto od čega svi beže. Krivica , iskrenost i savest imaju pravo da učine sebe nevidljivim zarad proždrljivosti ega. Ali one nikada ne nestaju. Kod Zevsa, one su stale u zaštitu nečeg što se nalazi na najvišem stupnju. Zevs je zapamćen kao oholi vrhovni bog koji je činio šta želi. Kalista sa Arkadom i predstavlja simbol unutrašnjeg stana koji nikada, ali nikada ne gubi svoj sjaj i podseća na borbe koje život ponekad pokušava da sakrije.

Jovana Nikić: PRIMAVERA

Otkucaji sata. Večnost prolazi sporo dok čekaš. Vreme je teška kategorija. Teža je od Sizifovog kamena

Izveštaj sudskog veštaka:
Devojka P. oteta je i na silu odvedena sa imanja svoje majke D. Optuženi H. tereti se za slučaj silovanja i psihofizičkog maltretiranja P. Proces je pokrenula majka D. Majka je prijavila otmicu adolescentkinje P. (17 godina). Devojka je pronađena nakon 72 dana intervencijom vrhovnog sudije Z. Optuženi H. tereti se na osnovu dokaza :
1. Izveštaja psihologa i psihijatra – sexual posttraumaticum demutatium ; izazvano neželjenim seksualnim činom.
2. Izveštaj doktora medicine : grčenje mišića u vaginalnom predelu i povređivanje subjekta. Kada je subjekat doveden na pregled, utvrđeno je neželjena conceptia. Uz pristanak majke D. i subjekta P. neželjena trudnoća je prekinuta procesom abortusa.

Mnogo mi nedostaje. Jedinstveni pakao je čekati. Pakao u paklu. Da li je on u nama ? Ili smo mi u njemu ? Gde počinje i gde se završava ? Nije trebalo da pristanem da ubijem to dete. Pored pakla u kojem sam bila, veći pakao je svaka sekunda bez njega. Majka je rekla da moram da ostanem ovde i sa njom. Narednih šest meseci. Sekund. Minut. Sat. Dan. Spoznavanjem večnosti jednom, smrtnost postaje teška.

« Ponoć je. Ležim, a sve mislim na te -
U tvojoj bašti ja te vidjeh juče,
Gdje bereš krupne raspukle granate »

Дајана Јосиповић: PER SE

Док непомично сједи загледан у разливену мрљу одраза свог лица у спуштеној бакарној ручки мајчиног сандука од храстовог дрвета, и која као да је једина стварна ту, сјећа се и чује њу:

- А, тата? Хајде да нацртамо и тату, а? Ево, ја ћу ти помоћи. Еевоо, глаа-а-ва, његову косу наравно…Кажи, злато, како ћемо да обојимо његово лице? Овом каквом си и своје, може? То је златна? Дииивно, сине, то је племенита боја!
-Шта значи то ,,племенита“?
- Ево, и и врат ћемо и руке! Златном све што није покривено, може? Ево, исти сте!
Видиш како је лијепо испао тата. Добри мој син!
Мислио је, како је немирна. Забринута над недостатком тог тате на цртежу.
-А, можда сам га и ја хтио нацртати. Можда и нисам. Али, чинило ми се као да ме ни не примјећује док гледа у неку књижицу на којој су нека тета и чико загрљени. Лијепи су. Она се смије док јој глава лежи на његовом рамену. Срећни су. И мама се смије.
Да ли моја мама има очи тамо гдје их ја не видим? Можда. Одједном се створила ту поред мене и нацртала тог тату. Као да сам тражио помоћ. А, нисам. Урадила је то страховито брзо – мисли.
Над цртежом.
-Продужити прсте! Мамине и моје! (црта) Ееее, таако!
Усне на мајчином лицу су биле срећне. Цртао их је црвеном бојом. Желио је да се такве виде.
Гледа лик нацртаног дјетета.
-Мама каже да се не смије лагати. Ваљало би онда и цртати истину.
Кришом је погледавао док се она, истина, претварала да уопште не обраћа пажњу на то што он ради, настојећи тако да се, иако је он не би могао разумјети, не открије пред њим забринута пред таквим опасним играријама његовог ума.
-И ја сам срећан! – мислио је док је заносно подебљавао линију која је сада правила радостан, несразмјерно велики полукруг од једног уха до другог на дјететовом лицу.
Гледао их је нацртане. Њих двоје. Фигуру тог тате већ су прекривали фломастери које је одлагао након што би их користио. Није их затварао. Како би их нагло испуштао из руку, остављали би по том тати грубе трагове у тачкама. Није му било важно, чак му се помало и допадало. Нацртао му је дебели стомак. И велика уста. Халапљиво отворена и без зуба. Насмијао се.
Дјетету је нацртао велике ципеле. Ђонове нису имале. Избрисао их је. Дјетету је продужио ноге до краја листа блока за цртање. Без стопала.
Био је задовољан.

-Прими моје саучешће. Не криви се! Добро је да си барем сад ту.
-Држи се! Не криви се. Овако је требало. Разумјела је она.
-Није те било дуго, али не криви се! Причала је о теби. Тако је то.
-Прими моје саучешће. Не криви се! Вјеровала је да ћеш бити добар човјек.

-Очи? Нису. Али, кад се овако исправим, помјери се. Значи, глава је ту изнад. Ту су и очи негдје онда. Чини ми се, видим…-говори у себи док се труди препознати у бакарној ручки сопственог себе, и док му изјављују саучешће. И тапшу по једном и другом рамену. Сјећа се:

Над цртежом.
-Да ли је убица увијек убица, мама?
-Убица?
-Да, убица. Убица, мама.
-Хајде, врати се цртању. То нису ријечи које треба да знаш. На часу вјеронау…
Над цртежом. Гледа.
-Не убиј! Знам. Једна од десет Божијих заповијести. Али, мама, да ли је то увијек гријех? Ако убијеш оног који је лош, да ли онд…
-Да! Увијек је гријех! И, хајде, сада прест..
-А мама, а шта ако је убица онај убијени, онај кога су убили?
-Не може да буде и убица и убијени.
-А, мама, можда он само више не може да издржи. То да буде и убица и убијени, и вришти како умире, али сви крај њега само пролазе…Је ли, мама?
(Мајка ћути).
Је ли, мама?
-А, мама…ко нас штити да не постанемо убице?
(Мајка плаче).
(Дијете спусти главу и побједоносно се насмија).

-Прими моје саучешће. Не криви се! Добро је да си барем сад ту.
-Држи се! Не криви се. Овако је требало. Разумјела је она.
-Није те било дуго, али не криви се! Причала је о теби. Тако је то.
-Прими моје саучешће. Не криви се! Вјеровала је да ћеш бити добар човјек.

-Уста? Јесу ли? Кад их развучем, нешто се помијера. Ево! Јесте! Моја глава је ту, сигурно.
Видим…-говори у себи док се око сандука окупљају тројица.
Вријеме је да крену.
Устаје. Своју руку провлачи кроз Његову ручку. Корачају према гробљу. Осјећа као да држи разливену мрљу и како постаје дијелом њега. Облик ли је? Не отима му се. Храбро је прихвата. Мир.

Добро је да си барем сад ту.
Разумјела је она.
Причала је о теби. Тако је то.
Вјеровала је да ћеш бити добар човјек.

Stanislava Ilić: PANDORA

U laboratoriji ,,Olimp” u Grčkoj je napravljeno revolucionarano djelo. Osmišljen je najnoviji model vještačke inteligencije. Dali su joj ime Pandora i bila je prvi samosvjesni robot ikada. Dugo se radilo na ovoj zamisli i čitav tim najboljih stručnjaka je bio uključen. Ideja je potekla od dr Zevsa, najistaknutijeg proučavaoca iz odsjeka robotike i vođe ovog velikog projekta. Dr Hefest, doktorirao na Institutu tehnologije u Masačusetsu, je bio zadužen za izgradnju spoljašnjih dijelova. Njegova supruga, poznata umjetnica Afrodita, je naslikala model po kojem je rađen Pandorin oklop, kao i čitava njena spoljašnjost. Mlade nade robotike: Posejdon, Demetra i Hermes su joj, zajedno sa Zevsom, načinili mentalni sklop koji je bio ravan čovječijem. Ona je, po svemu sudeći, bila savršen primjerak ljudske vrste. Bila je izuzetno lijepa, šarmantna i dovitljiva, mogla je besprekorno da govori sve jezike, da čita i piše, rješava sve komplikovane zadatke duplo brže od čovjeka, a imala je i dara za umjetnost i igru. Hermes je, za svaki slučaj, načinio i jednu kutiju u koju je stavio sve dijelove koji bi Pandori podarili negativne ljudske osobine i tako je lišili njene besprekornosti, a zatim je ostavio u posebnom odjeljku laboratorije.

Međutim, u robotu se pojavila i jedna greška koju je, kako su ostali naučnici utvrdili, napravila Hera, pomoćna asistentkinja, jer je spojila pogrešne žice u Pandorinom mozgu što ju je načinilo izuzetno znatiželjnom. Prilikom prve probe je, umjesto da složi plastične kockice po veličini i bojama, svaku polomila kako bi vidjela šta se u njima nalazi. Zatim je, sasvim slučajno , zaglavila desnu ruku između vrata jer je prosto morala da sazna od kakvog su materijala napravljeni okovi. Čak je, jednom prilikom, rasklopila Demetrin novi mobilni telefon i tako ga u potpunosti uništila. Takođe, kako su na Pandorinom izgledu radili samo vrhunski umjetnici, a uloženo je i dosta novca iz državnog budžeta, u nju se zaljubio stari Epimetej, čistač laboratorije. On je, pored naučnika, imao jedini pristup posebnom odjeljku sa kutijom, ali je nije smio otvarati. Pandora, primijetivši njegovu smušenost u njenom prisustvu, uspije da ga obrlati i uđe u odjeljak gdje je bila kutija. Pandora je otvori , ali ne nađe ništa unutra. Bila je u potpunosti prazna. Razočarana ovakvim ishodom sjede na stolicu da sačeka ne bi li se šta desilo. Nadala se nekom zanimljivom otkriću. U tom trenutku uđoše naučnici i uhvatiše je na djelu.

,, Ne valja”, reče Zevs, ,,moramo sad sve ponovo ”.

Slavica Zec: ČEKANJE UZ ĆASKANJE

Gusti dim se probija do oblaka iza načičkanih visokih zgrada. Čuju se koraci i po koja glasna sirena, uznemirenih vozača taksija, koji čekaju u gužvi automobila da se probiju bar do semafora.

-Dobar dan. Izvin'te, možda ću Vam malo smetati, ali moram malo sesti. Zovem Kristofer. Baš sam sad prolazio gradom, koja gužva. Svuda je gužva neka. A sve ljudi prave. Samo nešto kukaju, guraju se, svađaju se, a kada mene vide počnu i da se tuku. (Smeje se grohotom, visoki, krupni momak.) Meni je moja mama uvek govorila da od takvih ljudi okrećem glavu, da ne gledam u to zlo. Kaže moja mama, da ja to zlo mogu upiti jednim pogledom, pa da i ja postanem tako nasilan, a to bi nju učinilo tužnom. Kad bi ona rekla da ne smem, jaooj kako me je to kopkalo, da pogledam bar jednom. Znate, mislim ja znam da ja sad nešto nisam mnogo pametan, iiih koliko ima pametnijih od mene, možda ja to ne bih ni razumeo što bih video, ali radoznalost... A ja pored moje radoznalosti ko poluslep. (Opet se zasmeja sam za sebe, dok mu se kovrdžavi uvojci kose tresu po licu.) Jednom sam tako, odlučio sam da odem u kafanu. Kažem sam jer nisam nikad imao društvo, ali sada će se to promeniti. Dobio sam ovo pismo, tu piše, kako kaže moja mama da me čeka posao na jednom divnom mestu, gde će biti ljudi poput mene. Kaže mama da ću živeti u jednoj velikoj kući, a ispred nje duga zelena polja sa mnoštvo stoke. Tu ću se družiti sa ljudima koji su kao ja. To će biti baš lepo. Mama je već stara, kaže, i ona mora da ide. Kaže moja mama, da sam ja već velik momak, a ja veći od moje mame već deset godina. To kad sam otiš'o u kafanu, ja sam pio vino, jer sam video da i drugi ljudi to piju. Ju kako mi se tad na jedno oko vid zamutio, hteo sam i da pevam sa njima, ali su mi se svi smejali. Počeli da upiru prstom u mene, i da se smeju, ali ne ovako, ko ja kad se nasmejem. Nego si oni onako glasno, pa su mi počeli i zube pokazivati, kako li ih sam se samo tada uplašio. Ja sam mislio da će oni mene pojesti. Te sam skočio od stola sa čašom u ruci, i dok sam ja izlazio, ja onako da pobegnem od njih, trčim napolje, a oni padaju po podu. Samo vrata vidim, i tek kad sam izašao, okrenuo sam se, duboko uzdahnuo, i video kroz vrata, ljude kako leže u svom crvenom vinu. Onako ko stoka, i muzika je prestala da im svira. Rekao sam tada mami, da ja nisam za kafanu. Znate vi kako je moja mama lepa, ona uvek ima neki cvet u kosi, voli da mi peva, ali sada mi stalno govori da sam previše velik da bi živeo sa njom, pa moram da idem. Ako ta budu tako lepa ko što ona kaže, onda ću joj poslati najlepše cveće tih zelenih polja. Nekako znam, da mene moja mama ne bi lagala. Jednom sam tako bio sa mamom u parku, i bila su i druga deca. Mama nije često davala da se igram sa drugom decom, uvek je govorila, da su deca, mali ljudi, često surovija i opasnija od velikih ljudi. Ali kad bih je lepo zamolio, klimnula bi glavom i pokazala mi u njihovom smeru. Samo da ne skidam svoju kapu nikako. Otrčao sam kod grupe nekih dečaka i pitao da l smem da se igram, oni su rekli da smem samo ako skinem kapu. Posle toga su me gađali kamenom. Posle sam čuo da spominju neko čudovište kad prođem. Upozoravali su me da postoji neko čudovište, pa sam se stalno okretao iza sebe, reko da me ne prati. Uveče nisam smeo da zaspim, a da mama ne proveri sve ćoškove u sobi, šta ako bude čudovište tu. Jednom sam se razboleo i nisam smeo izlaziti iz kuće, pa sam gledao decu kako se igraju sa prozora. A oni su počeli odjednom bacati kamenje na moj prozor i vikali „Čudovište!“. Čudovište je bilo u mojoj kući, a nisam smeo da se pomerim, sav sam se ukočio. To čudovište me baš dugo pratilo, sve dok nisam porastao i počeo malo bolje da slušam mamu. Ovo pismo sam dobio dok sam bio u zatvoru. Ali ne bojte se molim vas, nisam ja opasan, nego su oni pogrešili. Ili sam ja pogrešio...? Sad sam malo i zaboravio, nije mi pamćenje baš dobro. Što sam stariji sve manje pamtim. Lošije vidim, ali bolje čujem. Radio sam na nekoj građevini, mama je rekla da ja to mogu da radim, jer sam velik i snažan. I jedan dan, neki čovek je slučajno pao sa zgrade, samo sam ja video gde je pao, odma sam otišo da mu pomognem, ali već je bio kasno. A bio je to jedan mesnat čovek, pa sam odlučio da ga odnesem kući. Svakako su ovi drugi radnici bili hladni prema nama dvojici. I oni su nam se smejali, ko i neki drugi, kad bismo prošli. Zvali su nas Jednooki i Visoki. Ali Hare nije bio visok kao ja, ma bio mi je do lakta kad bi uspravno stajao. Odneo sam ga kući,da mu mama pomogne, ali pošto mi je mama rekla da je mrtav, ja sam odlučio da ga pojedemo. Šteta toliko mesa baciti u zemlju. A ljudi to stalno rade. Onda meni kažu da sam budala.(Opet se smeje grohotom.) Evo i sada, baš kada sam krenuo ka vamo, kako se širio lep miris mesa. Nešto mi se učinilo da miris ide iz moje ulice, ali nisam mogao da se vraćam, da ne zakasnim. Vidi neki dim tamo. Mora da je bila neka velika vatra.

Sa broda u luci izlazi momak Kristoferove visine i proziva ljude. Ustaju momci sa obližnjih klupa, svi su slične građe kao Kristofer. Momak sa broda između svih drugih imena, izgovara i Kristoferovo ime.

-Kristofer Kiklop Polifemski.

-Ja sam. Hvala što ste me pustili da čekam sa vama. Izvin'te me, ako sam vam bio malo dosadan. Stigao mi je brod.

Drma u ruci pismo koje je pokazivao svom nemom sagovorniku i odlazi na brod. Njegov sagovornik ostaje na klupi, širom otvorenih očiju i razjapljenih usta, smeštenim u nemi krik.

Vanja Kovačević: KAKO UBITI TANATOSA I ZAŠTO GA OŽIVETI?

Ja sam proklet. Rodjen bez lika i naličja, rođen za navek. Bezvremen i svevremen, lebdaći ludak srž Erebosovih kostiju. Ostati večan, znači ostati sam, bezimen i bezdom, čak večni Feniks što u pepeo stane, umire na tren. Prokletstvo je biti večan, prokletstvo je večno čistiti Letu od tuđih zaborava, a da zaboraviti ne možeš svoje...

Sećam se bilo je davno, raspuknuti hedonizam prosipao se po nebeskom svodu i sejao grozdove snova koji su tako plavičasti padali po rosnim poljima. Ti plavi odsjaji strugali su sa polja krvave tragove umornog Aresa i u tokovima spuštali bujuce nastale od kapi u Letu. Dva zaspala dečaka, budna trčala su poljanom, smejući se plenu odlazila na krilima da pokupe još. Eol je već proneo vest o besu sa Olimpa, besmrtni bogvi umirali su u najgorim mukama. Moja braća su sklopila pakt, u cilju da ih unište i vladaju večno.

Bila su to mračna vremena za sve. Stvoren je Serum Intravenoznog Doziranja Ambrozije, od strane Erosa, koji je služio kao dnevna doza besmrtnosti; ili su barem oni tako mislili. Bogovi su voleli Erosa, verovali mu i upravo to ga je činilo jačim od njih. Jedan bog ubio je sve ostale. Doduše skoro sve, ostali smo samo Eros, Tanatos i ja.

Iz raspuknutih lobanja pili smo vino i slavili svoju potpunu vlast nad nižim bićima, ljudima. Moja braća su uživala u igranju sa njima, posebno su voleli da se udruže u zabavi, tada bi E&T postajali S&M. Izrodile su se mnoge bolesti po svetu, te je Tanatos uživao sve više. Lepršao je oko svojih umrlih dušica koje je obožavao da muči. Počelo je nadmetanje u moći. Tanatos je sve više prezirao život i sve vezano za njega, progonio je žive iz želje za posedovanjem njihovih duša. Eros je težio obnovi života i smetala mu je Tanatosova narav. Odlučio je da kazni našega brata. Osvetnički je skovao vatreni plamen strasti, te svojom istkanom strelom usmrtio besmrtnog Tanatosa, pretvorivši ga u pepeo.

Eros je tada stvorio kosmos ljubavi u ljudima, strast usmerenu ka svima. Objedinio je sve nagone samoodržanja. Njegovo delovanje nije baš uvek bilo blagotvorno, često je terao ljude da gube razum i uživao u paralizovanju njihove volje. Stvorio je najveći ego ikada kod ljudi. Huškao je jedne protiv drugih. Oni su u polako počeli da se okreću protiv njega. Postali su gladni moći, žedni krvi koja nije mogla bez Tanatosa da se prospe, postali su željni umiranja, jer večnost je donosila samo bol i želju za zaboravom Lete. Stvorio je najveće zlo na Zemlji i tome je morao doći kraj.

Ja, Hipnos, sin Erebov, brat Erosov i Tanatosov, večiti posrednik svetla i tame, morao sam unišiti brata svoga koji je uništio sve strašću svojom, i time se nažalost izjednačio sa njegovim gnevom. Kaznio sam Erosa i njegove pohlepne ljude kaznom večitog sna, preneo ih do reke zaborava i iščistio njihove grehe. Sada sam sam, shvatam i znam da je prokletstvo biti večan, prokletstvo je večno čistiti Letu od tuđih zaborava, a da zaboraviti ne možeš svoje…

12594 godina kasnije… Pepeo pomešan sa krvlju koja je dopirala iz olujnih oblaka je iznenada počeo da treperi. Zemljina kora je počela naglo da podrhtava (što je Hipnosa podsetilo na gnev stare Demetre poražene pre 130 vekova). U čudu gledao je kako se najednom stvara ognhevita vatra. I bi prasak u pepelu što je sagoreo davno. Iz gorućeg sudara krvi i praha nastade kao Feniks i iz mrtvih se podiže Tanatos. Tanatos dade nadu besmrtnom životu - smrt.

Nevena Đukić: VEĆANJE NA OLIMPU

Afrodita: Okpuili smo se danas, ovde na Olimpu, da bi svečano raspravljali, kao glavni vrhovni poglavari ovoga sveta, o nemilim događajima koji su zadesili ovu planetu Zemlju. Reč je o pojavi grada i velikoj stopi uništenja radnih površina tačnije tla. Prva za reč javila se Hera, te će stoga ona kao majka i kraljica dobiti to pravo. Izvolite.

Hera: Poštovana publiko imala bih da kažem samo sledeće. Mi na Olimpu, tačnije Zevs i ja, ovih dana planiramo da se nađemo i da krenemo da se dogovaramo da uskoro počnemo da se ozbiljno pripremamo da polako razmišljamo kako da isplaniramo započinjanje projekta raspisivanja tendera za eventualnu nabavku protivgradnih raketa, jer nam je to zaista hitno potrebno.

Afrodita: ….

Hera: Pa ja stvarno ne mogu da se katapultiram nebu pod oblake i da eksplodiram da bih sprečila grad da pada.

Afrodita: Mislite li da bi ovaj problem sa gradom lakše rešio Zevs ili Ares?

Hera: Upravo tako. Ja se izvinjavam, ali morala bih sada da krenem. Ja sam porodična žena, razumete. Ipak vreme zove.

Afrodita: Čuli smo Heru koja je na žalost morala da ode. Ovog puta dajem reč uvaženom Posejdonu, te će moći da priloži svoja zapažanja u vezi olujnog grada. Izvolite.

Posejdon: Ja bih kao vrhunski travar samo imao pre svega da kažem, na konto onoga od pre neki dan, dakle da pušenje trava nije zdravo, nije ni dobro, ali svako je kovač svoje sreće i rekao bih da se ne može uticati tako lako na pušače koji žele da, kada su na otvorenom okeanu, imaju prostor za pušenje morskih trava. Jel tako Hefeste?

Hefest: Pa sad… (Prekori ga pogledom) Tako je, tako je.

Glas iz publike: Da je vegetarijanac tačno bi otvorio klaonicu čini mi se…

Afrodita: I koji je zaključak ove priče?

Posejdon: Pa dakle zaključak je neka puši naš narod.

Bogovi: Neka puši!

Afrodita: Da Vas podsetim, o gradu šta imate da kažete…

Posejdon: Pa sad, grad je širok pojam, to je relativno veliko i stalno urbano naselje u kojem većina stanovništva živi od industrije, trgovine i servisnih delatnosti za razliku od sela gde je većina ekonomskih aktivnosti zasnovana na poljoprivredi.

Afrodita: Bože o olujnom gradu Vas pitam…

Posejdnon: Aha pa…pa može može da bude i olujan, kada su masakri, mafijaški linčevi...

Afrodita: Hvala uvaženom Posejdonu, javlja se za reč Hermeš. Imate reč.

Hermes: Hermes zovem se Hermes!

Afrodita: Da da svakako, imate reč... (Ček šta beše Hermeš.....)

Hermes: Bio je jedan čovek kod nas pre 200 godina, a bio je prorok, i nikada nije čuo za Kinu, ali je rekao: Doći će ljudi sa istoka - žuti ljudi i zavladaće svetom i piće vodu s reke Aheron. To je bolna reka! Danas piju i još će da piju vodu i sarađuju i izgrađuju, toliko da boli.

Afrodita: Kakve sad to veze ima s gradom?

Hermes: Eeee… Otišli su dalje nego što je naš prorok mogao da zamisli. Stvorili su robot-bogove ledogromobacače, pa nam prete. Strana sila je umešala prste!

Ares: U brate, al ga zatupi.. Šta misliš je l dobijamo Paris Sen Žermen?

Hefest: (trže se iz strasnog kunjanja) Ma sigurno, sigurno…

Artemida (Atini, za Hefesta): Jebote, taman ubieš jednog dodje drugi, ovo stvarno više nema smisla.

Atina: Šire gledano, posmatrano obrnutim stavovima, apsolutno logično da je nelogično da je potpuno nepravedno da na osnvu pravdenog Hefest niče kao Feniks, svaki put je sve mlađi.

Artemida: Jesi se predozirala nektarom ili šta !?

Afrodita: Mir u sudnici, ovaj na sednici. Da nastavimo.

Hermes: Strana sila je umešana sigurno! Moja teorija zavere je da su došli s tim gradom sve da nas satru

Publika: Ali mi smo bogovi

Hermes: Jes ti gledo film Bogovi su pali na teme 2?

Publika: Nisam.

Hermes: Onda ćuti i pokri se ušima. (Kikiriki kolice – kikiriki kokice)

Afrodita: Molim Vas isključite Vaše telefone, uznemiravaju proces signalizacije sa Zevsom.

Had je molio za reč. Imate reč.

Had: Bvaćo i sestve bogovi, ja bi več dve o gvani koja mene zanima, to svakako nije padanje nekog vueda na Demetvin posed… Ono što bi ja hteo da kažem je svedeće … Ginekovogija je znanje o ženi, ako iko sme da se usudi da kaže da ga poseduje, mislim to znanje, ja ću ga majke mi pustiti šatvo iz Haga, ovaj Hada. Ginekovogija se bavi ženom kojoj bi trebavo omogućiti da bude zdvava da bi mogva da odvasta, stvava i vađa, tačnije kada poentivamo kvajnji cilj moje misvi, da mi donosi nove duše za mučenje. Svava Ženi!

Najednom se pojavljuje vrhovni poglavar Zevs.

Zevs: Molim Vas ovo je apsolutno nepoštovanje reda i zakona, uklonite ga iz sudnice, ovaj sa sednice, propagira mržnju medju ženama. Definitivno ćemo ispitati ovaj slučaj!

Had: Imam još pav veči da dodam, tačnije imam neobovive dokaze da je ovaj ovde pvisutni Zevs opštio sa ljudima, ljudicama, čak i Pegazom, pretvavavši se da je vo, kobiva i pas.

Zevs: Molim Vas da me ne prekidate gospodine Hade, jer ja Vas nisam prekidao kada ste govorili. Ništa pametno niste koliko vidim imali da kažete u vezi ovoga grada!

Had: Gospodine bvate Zevse, koviko ja znam Vi ste gospodav neba i munja, stoga kiše i veda, te ja misvim da je pve Vaša odgovovnost gvad, i bolje bi bivo da vešite pvobvem, nego što mene ovde napadate!

Zevs: Pa ja ne mogu ni kiši da zabranim da pada, a kamoli njenom metamorfoznom obliku, gospodine brate Hade. Mislite da ja ne proveravam slučaj, mislite da ja nisam upućen u sva dešavanja, niste ni svesni moje informisanosti.

Tapšanje u publici

Zevs: Nemojte tapšati, čuvajte dlanove za posle, trebaće vam. Imam ja mnogo bitnijih stvari da kažem. Dakle, svakom po sendvič, svakom po sok!

Zevsov pomoćnik: Gospodine Bože traže Vas hitno, hitno !

Zevs: Dakle, moje vreme je nažalost isteklo, zovu me i sa drugih strana, tako da moraću da napustim ovu uvaženu sednicu. Nemojte misliti da neću biti obaveštem o celokupnom slučaju.

Afrodita: Reč prepučtamo jedinoj svetloj tački ovde prisutnoj Apolonu.

Apolon: Zaboravili ste da kažete Ave Apoline, sledeći put neću sarađivati ukoliko moja najava bude ovako oskudna.

Ja zaista mislim da ljudi nemaju razloga za strah, možda za brigu, jer će grad sve da im pobije, ali to je kako bih rekao već tuđi fah, mislim ne mogu ja da budem odgovoran baš za svaki posao na ovom svetu.

Dionis: Hoću i ja da govorim.

Apolon: Ja sam veliki prosvetitelj, i smatram da nije moj fah, ponavljam nije moj fah da se kačim sa Demetrinim poslovima, te ukoliko imate problema sa nebeskim pojavama koje utiču na zemaljske obratite se drugim vratima, jer ova vrata raja za vas su zaključana.

Dionis: Hoću i ja da govorim.

Afrodita: Ako je to sve što imate da kažete, pustimo onda druge da govore.

Apolon: Ja kao glavna luča vodilja ovog društva, uvek imam šta da kažem.

Afrodita: Pa kažite onda

Apolon: Na ovu temu nemam više ništa da dodam.

Dionis: Hoću i ja da govorim.

Afrodita: Opet si pio Dionise!?

Dionis: Al ja stvarno nisam ništa pio (pravda se).

Afrodita: Da, da svakako.

Dionis: Dabogda mi majka žito radjala ako sam išta pio...

Afrodita: Dobro de Dionise, deder zapevaj nešto, srećo moja, samo nemoj Miljacku, kumim te.

Dionis: Al ja samo to znam…

Afrodita: Zapevaj bilo šta, samo nemoj da se mešaš u ove poslove sa Olimpa.

Zevs: Afrodita, da podsetim, svakom po sendvič, svakom po sok!

Slađana Ristić: GORGONIN PAD

Ko ima hrabrosti posjetiti moj kameni vrt? Bogovi, polubogovi, silni ratnici...
Divim se svom odrazu u ogledalu! Ta divna stvorenja umjesto kose, vatrene oči, pogled koji ledi krv u žilama – kalokagatija! Kameni vrt je plod mog pogleda. Svaki junak koji je svoju hrabrost htio ovdje pravdati bio je okamenjen. To sam ja – prekrasno i užasno čudovište. Jedini prijatelji su mi moje vlasi, zmije pomoćnice. One me upozoravaju na opasnost, moje divne sluškinje. Volim ove šetnje po svom vrtu, koliko divnih kamenih figura! Niko me dugo nije uznemirav... Moje zmije pomoćnice se pobuniše, osjećam nečije prisustvo! Danas se čudo dešava. Neko se šeta mojim vrtom – hahaha! Nova figura na mrtvoj šahovskoj tabli i još jedan mat! Ko pokušava uraditi ono što milioni nisu?
Persej!
Moja glava je u torbi! Tijelo pade među dvije figure, glava je još uvijek u igri. Još uvijek imam moć, ali osjećam da me nosi kao dokaz hrabrosti, sramno. Zašto ne bih ovom užasnom svijetu ostavila još zla? Kapi krvi iz moje glave padaju na zemlju, svaka se pretvori u zmiju otrovnicu – od mene imaju srdačan pogled i dozvolu da čine velike nevolje!
Osjećam da sam u nekom hramu, čujem poznate glasove. Persej govori svojoj majci da zatvori oči, ostali gledaju u nas. Čini mi se da ću ovdje poslednje zlo napraviti – nažalost. Uhvati me za vlas i moja glava napusti zagušljivu torbu. Oči se zagledaše u mene i svi se pretvoriše u divne figure, kao da poslednji put gledam svoj vrt. Sreća mi se osmjehuje!
Ooo ne, ponovo me vraća u torbu, zagušljiv vazduh. Kome sada idem kao veličanstveni trofej?

Nastaviće se...

Olivera Ćurčić: ČEKOVI KAJANJA

Kako bi othranio svoju porodicu, Dedal je radio sve. Bio je vrhunski majstor, na dobrom glasu. Na celom Krimu nema kuće gde njegove ruke nisu nešto popravile i sagradile. Istina, zvali su ga za svakojake gluposti, od pokvarenog miksera, do osigurača koji je iskočio, ali i gradnje česmi, roštilja, kaljevih peći i slično. Nijedan posao nije odbio i izlazio je u susret svima. Danas ide na sastanak sa gospodinom Minosom, obukao je čist kombinezon, počešljao kosu i sredio alat. Ne želi da se obruka, ipak je odabrao baš njega od toliko majstora u ovom kraju. Minos, sasvim ozbiljan i prek, jasno iznosi šta želi, bez bilo kakvog okolišanja. Dedal, uplašen od njegovog prekog pogleda posao prihvata na prvu, ne sluteći šta ga čeka narednih meseci.

Sutradan dovodi pojačanje, momke sa kojima uglavnom radi veće poslove i počinju izgradnju. Zadatak im je da naprave lavirint od niza hodnika, mračnih, dugih i nejasnih. I sami majstori, na čelu sa Dedalom gubili su se po svojim nacrtima. Ovo je bio pravi šok za njihovu orijentaciju, ali takva su uputstva – iz gradjevine ne sme da postoji izlaz, to mora biti lavirint smrti. Dedal je, počevši izgradnju, potpisao dokument gde stoji iza svojih reči i obećanja. Hodnici smrti iz nedelje u nedelju nizali su se jedan za drugim, svetlosti je bilo sve manje, a panike i straha od zatvorenog sve više.Gospodin Minos je uložio milione u ovaj posao, ali nije žalio. Često je obilazio radove i pakosno se smeškao kad je video rezultate. Smeškao se i Dedal kad mu je gospodin na kraju svake nedelje ispisivao ček s velikim iznosom. Istina, novac nije imao gde da troši jer je radio po ceo dan, ali je kovao razne planove i maštao gde će sve da vodi ženu i šta će sve da kupi sinu Ikru.

Nakon devet meseci mukotrpnog rada, posao je gotov. Dedal, zadovoljan rezultatima skupio je svoju ekipu i napustio kuću gospodina Minosa, a on mu je, naravno, isplatio ostatak sume, kao po dogovoru. Dekal nije mario mnogo zbog ček Minisu treba toliki lavirin, mislio je moć i slava pomutiše razum čoveku, pa mu svakakve ideje padoše na pamet. Kroz par dana, prosu se priča po gradu da je Minos lavirint pravio da bi u njega zatvorio čoveka, njegovog nekadašnjeg prijatelja koji mu je radio iza ledja. Em što mu je dužan brdo novca, Minos ga je uhvatio sa svojom ženom, što mu je posebno povredilo ego. Odlučio je da kazni tog smrtnika i zagorča mu život.

Zatvorenik je svakog dana kroz jedan jedini prozor dobijao hranu, kojekakve otpade, kao životinja. Sluge koje su mu donosile hranu su se menjale,a on je nakon nekoliko nedelja uspeo da proračuna ko kad dolazi i na osnovu toga razradio je taktiku. Sredom je dolazila mlada sluškinja, visoka, plava devojka, smedjih očiju i punačkih usta. Odlučio je da je iskoristi kao mamac. Udvarao joj se, hvalio je, upućivao komplimente, a ona, kao i svaka naivna žena pala je na te slatke reči. Obećao joj je da će otpočeti zajednički život ukoliko mu pomogne da pobegne iz lavirinta. Ona, naravno, pristaje. Već tu noć, lavirint je ostao bez svog zatočenika a devojka bez svog princa.

Reakcija gospodina Minosa čula se nadaleko, i preko brda i preko mora. Besneo je i lupao sve po kući, tražeći samo jedno – da mu dovedu onog prokletog majstora koji nije izvršio svoj zadatak kao što je obećao. Ubrzo, njegovo obezbedjenje uletelo je u skromnu kuću majstora Dedala i silom su ga odveli, zajedno sa sinom Ikrom.

Minos, kako bi im se osvetio, strpao ih je u napušteno skladište na periferiji grada. Bez struje i vode, njih dvojica sede sklupčani jedan do drugog. Mali Ikar jeca od plača, a Dedal ga teši kako će sve biti u redu. Šeta po prostoriji i obilazi svaki kut, kako bi našao neko resenje i pobegao sa svojim sinom iz zatočeništva. Dani im prolaze u beznadju, mali Ikar je sve slabiji i nemoćniji, a Dedal sve uporniji da pronadje rešenje. Na umu mu je samo jedno, veoma suludo, ali nema izbora. Plan je sledeći: danas oko podne će se otvoriti vrata i čovek u crnom baciće im porciju hrane. Dedal je ispalnirao da, kada se vrata otvore, mali Ikar bude kod njih i u plaču zapomaže kako njegovog oca nema, kako je pobegao i ostavio ga samog, a Dedal će, za to vreme biti sakriven iza gomilu nabacanih kutija. Sinu je objasnio da kad čovek u crnom udje da pretraži prostoriju on hitro izadje i počne da trči koliko ga noge nose. Bio je siguran da će neko već naići i pomoći, videvši dete kako beži. Tako je i bilo. Podne otkucava a otac i sin se spremaju za beg. Ospice adrenalina, treme i straha prožimaju Dedalovo telo, zna koliko je plan rizičan, ali nema izbora.

Podne. Kuc-kuc.Vrata se drčno otvaraju i plastična posuda sa hranom je za čas na podu. Ikar, kako mu je objašnjeno počinje sa vikom i plačom: “Čiko, čiko, tata je otišao, ostavio me, pobegao je!” U tom trenutku, čovek u crnom zaprepašćen onim šta čuje besno upada u skladište i pretražuje svaki milimetar. Ikar je, kao po dogovoru, iskoristio otvorena vrata i hitro, dečije istrčao, ali svega nekoliko metara. Oštar zvuk metka je odjeknuo u Dedalovim ušima, dok je sedeo iza kutija i čekao da dodju po njega. Životinjski nagon budi se u Dedalu kada je samo pomislio na činjenicu da mu je dete mrtvo i tada bez problema uspeva da nadjača čoveka u crnom, rani ga, i utekne mu.

Dečji nevešti trk prekinut je metkom. Dedal sada zapomaže nad telom svoga sina.

Proklinje:
Lavirint
Minosa
Čekove
Život.

Kajanje i plač ovog čoveka za svojim detetom ostaju mit.

Dragana Drlačić: (ANTI)APOLON

Sedela je prelepa proročica Kasandra, ćerka Prijama kraja Troje i Hekube na steni zagledana u duboka i nepregledna morska prostranstva, sa mislju kako da se osveti Apolonu što je bezdušno prokleo, oduzevsi joj dar da iko veruje u njena prorocanstva.

Kao da je imala izbora ili ce se baciti u to isto more ili ce živeti i postati gora nego ikada.

Naravno izabrala je ovo drugo.

Napravi svoje lice najstarije moguće, iskopa po njemu kraste, unakazi se i leže tako u postelju Apolonovu, ne pitajte kako se tu ušunjala, to same čarobnice znaju.

I zaspa. Probudila je u jednom trenutku buka, ona se trže. Apolona i dalje nije bilo, nije odustala. Nakon nekoliko hiljada godina on se pojavio.

Kasandra je u medjuvremenu svasta radila, spavala sa njegovim slugama, nudila se prolaznicima, predstavljala se kao jedna od Aplonovih žena, što je činilo i još poželjnijom iako većini nije bilo jasno čemu tolika ružnoća kod nje.

Kada je primeti u svojoj postelji Apolon upita svoje sluge “ Ko ja ova, ova.. pa zamuckujući reče starica?” (razume se Apolon se nije uplašio ali se osećao jako nelagodno).

Rekoše mu:

To je Kasandra vaše veličanstvo, nekadašnja boginja srca vašega kako je nazivaste, zbog nje ste činili mnoge ludosti, sećate se kada ste ono jednom išli po nedostižnu..

Dosta, dosta.. prekinu ih, napolje!

Zaplaka nad njom, krenu da je pomiluje..

ali ona se trže, baci magični prah njemu u lice da ceo vek provede u slepilu, da nikada ne vidi šta je lepota a šta ruznoća, da nikada ne može zavesti nijednu devojku svojim rečima jer mu oduze i dar za trezven govor, samo mu ostavi nagone.

Krenu vika sluge udjoše, Apolon beše na podu Kasandra nad njim likovaše do pola gola.

Neke iskre joj leteše pred očima reklo bi se, od malo praha sto joj ostade u ruci načini od sebe lepšu no što je ikada bila. Svi se zaseniše njenom lepotom i umesto da je zarobe ona ih očara, zaboraviše nekooliko godina njene ružnoće i bahanalija pristadoše da ona bude glavna.

Naredila je da Apolona stave u kavez u njene odaje, da sve moze čuti sve koji njoj dolaze da provodi kraj nje noci a ne sa njom, da ga opija nocu, kada joj sve lepote dosade.

Uživala je u tim noćima kada on beše u njenoj vlasti, a posebno u postelji, te želje joj dolaziše sve češće, obožavala je trenutke kada beše pun strasti a onesposobljen da ih sam artikulise uvek bi je pokretima molio za pomoć, što je nju dodatno diralo.

Vremenom su se zavoleli.

Barem jednu večnost su imali za svoju ljubav.

Ziveli su srećno i dugovečno do kraja života.

UPS! Šta je ovo bogovi zive večno.

Izmeniću, mada znate već.

Tanja Kojić: izudeM o akjaB (nije za djecu)

Bio jednom jedan morski bog Fork koji je zajedno sa svojom suprugom Keto imao tri kćerke: Steno, Eurijal i Meduzu. Živjeli su srećnim životom u kraljevstvu iza sedam gora i sedam mora. Jedne noći suđenice su posjetile Keto i svakoj od njenih kćerki odredile sudbinu. Suđenice su kod trećeg, najmlađeg djeteta izgubile inspiraciju te tako Meduza ni kriva ni dužna prođe najgore. Godine su prolazile, djevojčice rasle i izrasle u, za oko najprijatnija bića. Ne zna se koja je od koje bila ljepša, ali ipak je tu Meduza prednjačila. Majka k'o majka, najviše bi vezana za treću za čiju je tragičnu sudbinu znala. Na samrti reče kćerki: „ Drago dijete, budi dobra i čestita, pa će ti svako biti od pomoći.“ Djevojčica je svaki dan odlazila do majčinog groba i plakala. Nije zaboravila majčine riječi. Kad je došla zima, Meduza odluči da ostatak svog života provede u hramu boginje Atine i obaveza joj se na čednost. Svakim danom Meduzina ljepota je sve više rasla i o njoj se poče pričati. Budući da je predstavljala zabranjeno voće do nje je bilo teško doći. Samo najuporniji mužici uspjeli bi da joj sagledaju stas kada je u rijetkim prilikama odlazila na zdenac po vodu. Ali, u masi mladića nađe se i jedan dovoljno hrabar da stupi u Atinin hram i da ostvari svoju paklenu namjeru. Meduzina ljepota bila je nedodirljiva, ali jednog pustahiju nije mogla da zaustavi, boga mora, oluja i zemljotresa Posejdona. Jednom prilikom, kada se Meduza vraćala sa zdenca, zaustavi je Posejdon. „Zar stvarno misliš cijeli život provesti u čednosti?“ Na to mu Meduza ništa ne odgovori, jer joj pozicija u kojoj se nalazila nije dozvoljavala bilo kakav kontakt sa pripadnicima suprotnog pola. Ali Posejdon nije odustajao. Pratio je Meduzu do samog ulaza u hram. Na vratima hrama reče joj: „Meduzo, hajde da se ljubimo“ i povuče je za ruku. Meduza pokuša da se istrgne iz naručja ovog nepristojnog mladića, ali za to bi prekasno. Tlo pod nogama se uzdrma, valovi navališe na vrata hrama u kome Meduza i Posejdom ostaše sami. Meduza bi najkrivničkije silovana. Potpuno slomljena i lišena svake emocije napusti hram. Taman pomisli da joj se veće zlo desiti ne može, kad se pojavi boginja Atina koja je kazni za neoprostiv prestup. Pretvori je u pravo čudovište. Koža joj je počela da puca i stari, zubi su joj još više izrasli, oči dobile jeziv izgled, kosa joj je zamjenjena zmijama otrovnicama. Još jedan vid kazne bio je da svako, ko bi je pogledao direktno u oči, istog trenutka bio bi pretvoren u kamen. Tako je Meduza od najpoželjnije djevojke postala roba s greškom: pošto više nije bila djevica, nije mogla da služi u hramu, a kao žrtva silovanja više nije bila dobra prilika za udaju. Dani pakla počeše za Meduzu. Život joj je dokazivao da je živa, samo jačinom bola koji joj je zadavao. Sva ljepota života sada je bila dio sjećanja. Danima bi gledala užasan odraz svog lica nad površinom vode. Tugovala je za nepovratnim. Zmije umjesto pramenova njene zlatne kose postaše joj jedini prijatelji. Srce koje je tinjalo pod oklopom od krljušti bio je jedini znak da je živa. Da pogled može da ubije, osjetili su mnogi mladići koji su pokušavali da joj se približe. Svaki put kada bi je posjekao svijet svojom grubošću, ona je uzvraćala. Predstavljala je smetnju ostatku svijeta. U dalekom kraljevstvu živio je mladić po imenu Persej. Kralj Polidekt kod koga je Persej bio nastanjen sa svojom majkom Danajom, kovao je podao plan protiv njih. Budući da Danaja nije htjela Polidektu da rodi sina, Polidekt je odluči kazniti. To nije mogao učiniti sve dok je njen sin Persej živ, te ga stavi na iskušenje izrekavši sumnju u njegovo božansko porijeklo. Persejev zadatak bio je da ubije Gorgonu Meduzu i donese mu njenu glavu. Perseju su u pomoć priskočili bogovi, bez kojih bi i on ostao samo goli kamen. Opremljen čarobnim mačem, blistavim čeličnim štitom, krilatim sandalama, čarobnom kacigom uputi se ka Meduzi koja je boravila u svom usamljenom skloništu, na dnu pećine. Putovao je kroz mnoga kraljevstva, upoznao mnoge ljude i savladao mnoge prepreke da bi došao do Meduze. Polako se primicao ulazu u pećinu. Na sve strane nalazili su se kipovi okamenjenih muškaraca među kojima je bilo i onih koji su stari i po nekoliko stotina godina. Tu su se nalazili okamenjeni bogovi, polubogovi, ratnici, vojskovođe, običan svijet. Zmije na Meduzinoj glavi osjetile su da se neko približava i počele su da sikću, tako da se Meduza probudila. Ona shvati da je došao još jedan nesrećnik sa namjerom da je ubije. Ovaj put se Meduza malo zamislila prije nego li je učinila bilo kakav korak. Godinama ona već produžava svoj život time što pogleda potencijalnu ubicu u oči, ali sada odluči drugačije. Umorna od života koji se životom ne može ni nazvati, ispunjena tišinom, samoćom, Meduza se prepusti sudbini. Pustila je njega da načini prvi korak, za koji je znala da će za nju biti poslednji. Pomisli: „Zašto bogovi slave svoju besmrtnost?“ Persej joj mačem odsječe glavu.

Čiča miča i gotova priča.

Милош Петровић: ГОРГОНЕ И ПАОРСКО РУМЕНИЛО

Велике рибе али у локви поред мора, најодвратнија бића у маси одвратних. Три сестрице, Горгоне, скрпише нешто новца и изнајмише котларницу у једној згради на периферији периферије маленог града. Горгоне су од својих митских и древних предака наследиле само паорско руменило, које је вјековима еволуирало и кад су га оне коначно преузеле, то је изазивало подсмијехе људи и увреде. Толико је ужасно било, па се њихов изглед најбоље може описати ако се замисли комбинација афричког мравоједа и крапинског прачовјека. Када их неко погледа одмах мора да зажмури, то јако смета очима, габорчине, наспрам њих гледање у сунце постане стани па гледај опција. Што се остале физиономије тјела тиче, једино сразмјерно им је било то што су имале идентичан број килограма и број обуће. У генетском коду настао им је русвај, анатомија грађе као да их је бог вјечно послао у пост. Три реднека, носе она чуда на трегер, пију из тегле, зими се грију из рерне. Једном кад су биле у луна парку ни на аутићима на кирбају нису имале судар. Људи су им се обраћали у средњем роду, као, добар дан, да ли је Горгона ту? Није, Горгона је отишло. Четири ноге и на свакој по копито, заиста необично. Обични кулови, и када нису биле у лови свака од њих је била у засједи на ћошку спремна да сваки новчић улови. Једна другој никада нису хтјеле да уступе кост, двије су биле нарочито дебеле и глупе, ту ступид догс. Као да је земља поријекла Ирак, јер није искључено да се у њима крије чак и рак. Цијело поподне покушам такође сримовати Горгона са гном, јер се уклапа скроз.

Некад, када нису имале довољно новца за станарину одлазиле су до предсједника станара, Зевса, и тражиле помоћ. Он нараван какав јесте, нашао је рјешење, слао их је у испомоћ код домора у подрум, код оџачара на кров и код поштара на улаз. Зевс је поред те функције био пензионер, удовац, без потомака а Горгонама је изигравао очинску фигуру. Сви мисле да са њима губи вријеме, те да би му боље било да их научи да свака од њих сједне и донесе лоптицу. Када их је оџаџар видио одмах је добио порив да им фаце нискобуџетне шипком уфлека. Ноћима га прогонило то одвратно паорско руменило на њиховим лицима. Одлази до Зевса и предлаже му да нешто предузме по том питању. Овај сазива хитан кућни савјет и на њему дијели задатке. Оџаџар да набави омчу за вјешање, домар да направи три столице, јако климаве и скрнаве, Зевс ће Горгоне да гурне са столица то ће бити својеврстан његов жиг, а поштар да их спакује након тога и пошаље што даље. План је лагано био реализован и сестре су послате у непознато. Међутим, са границе им стиже малени пакет назад, Горгоне су отишле али њихово паорско руменило није успјешно оцарињено те се вратило у малени градић и дан данас прогони и запосједа људе.

Dunja Brusin: SVE OVO SAM ČINIO ZA LJUBAV

Gea vidno isprovocirana povika:

-Ne,ne, ne!

U tom stravičnom momentu beše ubeđena da je baš ona, svojom nemoći, bila odgovorna za progon Titana. Njena deca nisu sačuvana! Tada razjarena i očajna odluči da se poda Tartaru, rodivši mu najveće čudovište na svetu-Tifona.

Tifon je bio nesrećan. Kako bi i bio srećan kada je znao da svoje postojanje duguje velikoj tragediji koju je Zevs priredio majci Gei? Istina je, da je želeo osvetiti braću, svake noći i svakog dana, ali to je bila netipična žudnja za nečim što je više majčina, nego njegova želja.

Nasledivši silu i moć, Tifon je svojim postojanjem plašio bogove. Imao je ogromne ruke koje su se završavale zmijskim glavama umesto šaka i iz očiju mu je neprekidno buktila velika vatra. Njegova ogromna krila zaklanjala su Sunce stvarajući nadljudsku, silovitu tamu. Bez sopstvenog izbora, bespomoćno se prepustio svojoj sudbini i prihvatio sebe kao čudovište čiji je zadatak srušiti nebo.

-Da bi pobedila, moraš nekad da izgubiš!

Tešio je svoju majku Geu.

-Otići ću na Olimp i osvetiti svoju braću!

Rekao je kroz lavlje krike od kojih bi običnom smrtniku krenula krv na uši. Ne oklevajući, otrčao je do kraja stene, okrenuo se i poleteo u pravcu Olimpa. Dok je leteo ka kući bogova, mržnja koju je osećao celog ga je obuzimala.

-Šta sad smerate?

Povikala je Atena na ostale Bogove.

-Oprosti nam, boginjo mudrosti. Ti znaš kako stoje stvari trenutno. Mi bismo da dočekamo jutro, ali to je ovde nemoguće. Zato odlazimo u Egipat zajedno sa Zevsom.

Rekao je Arej pretvorivši se u vepra.

-A ti? Ti ćeš samo da pobegneš i ništa ne preduzmeš?!

Kivno se obratila Zevsu, kudeći ga zbog plašljivosti koja ne priliči vrhovnom bogu. Tada Zevs odluči da se vrati u svoj oblik i obračuna se sa strašnim čudovištem.

Nakon duge borbe, Zevs podiže planinu Etnu bacajući je.

-Tifonu, umrećeš!

Planina udari Tifona koji poražen u svojoj krvi promumla:

-Sve ovo sam činio za ljubav!

Đorđe Grmuša: KAMENA SVADBA

Već dugo vremena su bogovi na Olimpu razmišljali kako da udaju jadnu Meduzu ali im to nikako nije polazilo za rukom. Bez obzira na to što su svi sastanci bili "na slelpo", ali dobro isplanirani, ni jedan mladoženja se nije dugo zadržao. Prosto rečeno, Meduzin pogled je ledio krv u žilama svim tim zavodnicima pa su odustajali posle prvog pogleda. O, strašne li sudbine jadne Meduze! Neki su toliko daleko odlazili u svom bezobrazluku da su joj i govorili da više podseća na kojekakvu zmijurdaču nego na ženu! Sramotnih li reči! Ipak, njene sestre, da ne grešimo dušu, sve gora od gore, nagovarale su je da se uda za mladoga Perseja. Taj trenutak se zaista i zbio. Mladi Persej, zelen i naivan, stigao je ispred čuvenih zidina koje su skrivale najveću "lepotu", bar se tako pričalo. Zalizao je svoje šiške, protresao neku travuljinu koju je zvao cvećem i lagano ušao unutra.

- O, Meduzo, moja muzo! Dođoh da te prosim! - reče glasno Persej.

- Priđi Perseju, nije lepo dovikivati se na hodnicima moga doma gostoprimljivog. Pošto si rešio da me prosiš, odmah da ti kažem da miraz nećeš dobiti ali večnost hoćeš! Perseju, vrati se! Gde ćeš?

- Nešto me žignulo tu ispod slezine, brzo ću se vratiti. - izusti Persej i pomače se još više ka izlazu.

- Stani, o stani, Perseju! Ja te volim! Tako mi mojih očiju, udaću se za tebe! Zar ti je srce od kamena?

- Pa kako si krenula izgleda će i biti. - dodade Persej.

U tom trenutku je Meduza hitrim koracima prišla mladome Perseju u nadi da će da ga poljubi. Ali kako je bila isuviše romantična zatvorila je oči što je mladoženja iskoristio brže nego što je mogao i da pretpostavi. Zgrabio je štit sa obližnjeg zida i stavio ispred svog lica. Meduza je izvela svoj fatalni poljubac nesvesna da se ljubi sa svojim odrazom na štitu.

- O, Perseju, Perseju, volim te, želim te! - govorila je Meduza ljubeći štit.

- Lude li žene majko moja...skoncentriši se junačino. Sad je momenat, čim otvori oči tutanj odavde! - govorio je u sebi mladi Persej.

I tada, kada je vreme stalo, Meduza je otvorila oči i na mestu se skamenila ostavljajući trag nekakvog praistorijskog karmina na poleđini štita. S druge strane, Persej je stajao u zgrčenom položaju sa štitom u ruci, ali ne više mlad, već ostareo od čekanja te i on izdahnu!

Na vratima Meduzine palate pojaviše se gomila zabavljača i svirača flaute sa sve Zevsom na čelu koji je vikao i pevao nešto otprilike ovako "Pustio sam suzu i udao Meduzu".

Kraj 159 epizode.

Lana Lemajić: KERBER

Igrala se dva naduvana lika asocijacija:

Kaže mi da on ovde čuva. I ne da mi da prođem. A krenuo sam samo u obilazak... Znaš, želim da vidim šta to tamo ima što nema ovde. Zanimalo me i zašto su ljudi namerno zlobni, pogotovo ona sorta „glup i zao“. Pa možda je bolje nego na javi, zar ne? Ha ha... I tako, idem ja pešice, mic po mic, kad eto ti njega. Ogroman u svojoj veličini. Mislim da povedem razgovor, pa ipak je to neki drugi svet. Međutim, ćuti. Pa se zaćutao i ja. Ne dam se ja prevariti, a-a, ne! Mudar, ne progovaram. Čekam, kao u zasedi, njegov prvi korak.

-Pa dobro brate, daj opiši malo kako izgleda e... Šta si ti, neki pesnik?

-Zašto me bre prekidaš?! Jesam li ti rekao da sačekaš, nije lako izmišljati asocijacije na prvo slovo imena... Samo što si ti to već zaboravio ha ha ha. Znači, dvesta glava, 500 zmijskih repova. Idemo dalje, nema šta...

Euristej je stvarno bio glupav. Dobiješ ulaznicu za AC/DC na izvol'te, ej! Kakav tip...

Rekla mi je da je pronicljiv. Ali ono što je zanimljivo: parališe se kad čuje Orfeja kad svira liru. Pa mislim stvarno... Ajde da je Džimi Pejdž. Ali Orfej. Pa kako ti bre nije jasno?! Dalje!

Bludnica, Himera, sestra mu, bljuje vatru po vas dan i noć. Čitava porodica im je poremećena. Herakle jedini uspeva da ga savlada!

E jebote...

Retko mi se nešto sviđa kao ovo (vadi telefon i pokazuje citat što je nedavno zapisao): „Cezar nikad ne stari, on sazreva. Cezarova kosa ne sedi, ona blista. A velika je razlika između blistanja i sagorevanja u plamenu.“

-Kapiraš?

-Pojma nemam o čemu ti pričaš... Jesi li poludeo, šta ti je? Kakav Euristej, ka...

-„Znam ja!“ viče žena koja ih je sve vreme slušala, sto pored. „To je Kerber!!! Jesam li pogodila, momci? Ha ha...“

- Brate, ova bi mogla da čuva pakao ako Kerbera nekad odvedu kod veterinara! Ha ha ha

-„Molim lične karte“, viče plavuša. „Ispraznite džepove.“

-Pali!

Svetozar Marčeta: MITOLOGIJA 2: VIP

Likovi

ADONIS, vavilonsko-sirijsko božanstvo vegetacije, plodnosti i agresije
EOL, Posejdonov sin, bog vetrova i bivši muž jedne popularne pevačice
ZEVS, vrhovni bog i večiti učesnik rijalitija
AFRODITA RULET, boginja lepote, čulnosti,žena Erosa koja tek kasnije ulazi u rijaliti kao prevarena supruga.
TANATOS, predsednik opštine Brus, poznat po erotskim skandalima.

PRVI ČIN

Druga pojava

Adonis ulazi na scenu

Adonis: “Na šta ovo liči? Gledaj koliko đubreta ne može niko da iznese napolje. Spavam sa muvama, jedem sa pacovima. Ovo je strašno, evo ja moram đubre da izbacim napolje sad.

(Počinje da čisti)

“Kuća da se sređuje odma, niko neće više da mi spava ovde. I ove flaše, na šta ovo liči tu ispred ulaza da udišem nikotin? Idemo, alo ajde sudovi da se peru bre. Afrodita, sudove da perete odmah svi.”

Afrodita se polako budi i govori sanjivo: “Idi peri sudove, ostavi me bre na miru bre”.

Adonis udarajući je: “Diži se, nema ležanja. Kuća da se sređuje, alo”.

Afrodita ga ignoriše. Adonis nastavlja da čisti.

Adonis: “Pacovi mi se ovde legu, bubašvabe noćas idu bube. Đubreta po celoj kući. Svi da sređuju kuću odmah. Ja ću đubre da izbacim iz kuće. Samo nemam lopatu. Gde je lopata? Erose pali vetar, nemamo lopatu”.

U prostoriju ulazi i Eros, tek probuđen galamom

Eros: “Zašto čistiš? Ja vetrove da šaljem za nekog incest klošara. Rođen si iz drveta čak bre, klošarčino jedna”.

Adonis, unoseći mu se u lice: “Šta je bilo bre, reci mi to u lice bre klošaru jedan! Ti si pacov prljavi. Neću da živim sa pacovima bre. Evo vidi slomila mi se metla. I šta sad, slomila mi se metla? Ja ne znam da napravim metlu. Kako će ovo da se počisti sad? Zovi onog Odiseja kome se uvlačiš u bulju da počisti bre! Znate li kako smrdi smeće sad klošari jedni?”

ČETVRTI ČIN

Pojava treća

Narator:

U rijalitiju "Mitologija 2" došlo je do žestokog sukoba između Adonisa i Eol-a! Eol je pustio Adonisa da kupi hranu u fast fudu preko reda, a onda ga je napao jer je kupovao za nekoliko takmičara.

Adonis: “Za koga dva bela? Kako možeš ti da uzmeš dva bela bre prvo uzmi za sebe bre prvo”!

Eol: “Ja sam uzeo za njih budalo jedna”.

Adonis: “A šta ti i za koga uzimaš sad?“

Eol: “Za Zevsa”.

Tanatos: “Zevs je uzeo”.

Adonis, urlajući: “Kome bre dva bela uzimaš bre ja sam uzeo jedan ne možeš da mu daš. Ne može ima čovek, za koga bre dva? Možda si pre rijalitija upravljao vetrovima, ali ovde si niko i ništa. Za koga bre uzimaš dva bela klošaru? Talogu jedan društva ti si nula bre, klošar i moralni gmizavac!”

Tanatos: “Daj meni”.

Adonis: “Daj mu. Daj mu da ti ne bi uzeo sad iz ruke.Hoćeš šamar? Hoćeš da ti bacim sad to?” (Pokušava da mu otme belo meso iz ruke)

Eol: “Seksualno ću ti opštiti sa mamom smrdljivom si čuo bre cigane jedan, šta je? Cigančino glupa,klošaru jedan što ga mama… U drvo se vrati”.

Adonis: “Je l? E sad ćeš da dobiješ za to drvo!”

Eol, krenuvši da beži sa dva bela mesa u ruci: “Ajde, cigane glupi, cigančino! Ciganeee!”

Hor peva:

Adonis do pobede!!11
Ti si velicina za ove klosare eole, mile ZURICH.
Devojka za druyenje i brak 18 do 35 godine. Situiran galantni gospodin. mane brisel +38765456478 +38765456478 +38765456478 +38765456478
eros i afrodita izdrzhite! ne moj te se svadjati nemogu da spavam zbog vas. Milenko Bosanska krupa

PETI ČIN

Pojava prva

Adonis i Eol ostaju sami na sceni

Adonis: “Hoćeš ovu motku da ti nabijem u guzicu, da te vratim u pećinu na ostrvu Lipari? Smradino jedna! Od oca Posejdona one lopuže. Ološu, klošaru, klošaru! Ima vas osmoro u kući, sirotinjo, da nema Odiseja niko ne bi ni čuo za tebe, koji si mi ti VIP učesnik?! Pogledaj se na šta ličiš!

Narator: Adonis se nije smirio, a Eol je uhvatio palicu i krenuo na cimera. Učesnici Mitologije 2 su počeli da viču i sukob je sprečen, ali su njih dvojica i dalje nastavili da se prozivaju.

Hor peva i naslućuje tragediju

3. MIT

U narednom zadatku ćemo se igrati grčkim mitovima. Zadatak je jednostavan: reinterpretirajte („remiksujte“) određeni grčki mit po izboru, ali iz perspektive čudovišta – Minotaura, Kiklopa, Meduze i tako dalje. Kao i do sada, ne postoje stilska, žanrovska ili formalna ograničenja. Vaša priča može biti napisana iz prvog ili trećeg lica (odnosno, nije neophodno da čudovišta iz čije perspektive pričate priču bude i narator iste – dovoljno je da bude glavni junak), a možete pokušati i najzanimljiviju vrstu remiksa: smeštanje mitološke priče u savremeni kontekst (poput Uliksa).

PREPORUKE ZA ČITANJE (nekoliko redakcija mita o Minotauru i Lavirintu):
Viktor Peljevin: ŠLEM UŽASA
Horhe Luis Borhes: ASTERIONOV DOM

***

Rok za predaju radova je petak, 9. novembar. Naredni čas biće održan u utorak, 13. novembra. Ukoliko imate pitanja u vezi sa zadatkom, možete ih poslati mejlom ili na konsultacijama.
Srećno pisanje!

Dunja Brusin: JESEN MI BUDI SEĆANJE ("Jesen u mojoj ulici")

-Prokleta kiša! Samo mi je još ona falila!

Uzviknula je spremajući se da preskoči veliku blatnjavu baru. Kao i obično, kasnila je na posao, a gužva u saobraćaju usporavala ju je još više. Vozači automobila neprekidno su trubili bez razloga što joj je stvaralo još veću nervozu.

-Uhhh, konačno!

Stigla je na posao, skinula mokar kaput i ušla u svoju kancelariju. Osetila je olakšanje i nadala se da je niko neće tražiti u narednih pola sata. Sela je u udobnu, crnu fotelju i posmatrala grad kroz veliki prozor. Bio je siv, a tmurno nebo zaokružilo je sliku smrknutog prizora. Ulice su pune blata i prljave vode koja se provlačila svuda, a suva trava rasla je samo uz zidove velikih betonskih solitera. Stare fabrike uspešno su radile takmičeći se sa novim u proizvodnji smrdljivog smoga. Ljudi su gazili jedni preko drugih, blatnjavi i mokri, ispunjeni lažnom srećom i stvarnom mukom. Ovde bi i najspokojniji čovek osetio tenziju i agoniju. Ništa nije strašnije od praznih glava i neispunjenih srca, pomislila je.

-Dosta sa patetisanjem, vreme je da radiš! Odlučnim glasom obratila se sebi setivši se da očekuje važan mejl od velike kompanije. Umesto očekivanog mejla, stajala je neotvorena poruka od mame Dete, imaš li ti roditelje? Brzim klikom otvorila je poruku, ali je poruka bila prazna. Ta praznina ju je uzdrmala. Da li je mama neuka u slanju mejla ili je namerno poslala samo naslovljenu poruku kako bi opisala prazninu koju oseća jer sam počela da ih zaboravljam? Gomila pitanja na koja nije imala odgovor prolazila su joj kroz glavu. Griža savest rasla je svake sekunde i stvarala sve veći pritisak u glavi. Nazvaću je čim odem kući, rekla je u sebi. Grad me je bukvalno progutao, još samo lični opis da izgubim i onda sam potpuno nova osoba sa novim identitetom. Misli su joj navirale sve više dok je bezuspešno pokušavala da se fokusira na posao i sastavi mejl kojim bi podstakla kompaniju na saradnju.

Od kad ne volim jesen? Zapitala se. Uvek su me nervirali ljudi koje jesen asocira na melanholiju, na smrt ili na dosadu. Gotovo sam se stopila u gomili i zaboravila na veselu devojčicu koja u selu skače po šarenom lišću i barama kako bi im ,,iskopala oči“, uživajući u mirisu pečenih kestena i kolača od bundeve. Pevala sam grleno Gazi gusak baricama šljap, šljap, šljap, da se ni jesenji vetar nije čuo. Moja sreća je uvek počinjala u jesen kada zelenog lišća više nema. Moj život je začet u jesen, prvi poljubac je bio u jesenjem, šuškavom lišću, izdrhtao, nekako nežan, ovlaš i zbunjujuće pun sreće i očekivanja. Pozvaću mamu, odlučila je.

-Halo, mama! Dolazim kući za dva sata! Jako mi nedostajete!

Užurbano je rekla usplahirenim tonom, spustila slušalicu i odlučila da pobegne sa posla. Obukla je i dalje mokar kaput i oprezno izašla na ulicu obraćajući pažnju na svaki pogled. Kada je zašla iza ugla, trčala je u pravcu železničke stanice ne promašujući ni jednu baru dok je vetar svirao jesenju odu radosti. Dečiji nestašluk budio joj je sreću. Po prvi put je na vreme stigla na voz, smestila se na sedište ne osećajući hladnoću mokrog kaputa i džempera koji je ištrikan ljubavlju, svim bojama jeseni.

Slavica Zec: UBITI MARTINA ("Kako sam provela letnji raspust")

Poslednja tri, možda i četiri, meseca sam imala samo jednu stvar na umu: Ubiti Martina! Nekako mi je postala misao kao misija koju moram sprovesti u delo. Rasla je misao u opsesiju, koja je znala buditi me u sred noći. A u glavi bi mi odzvanjale, i u dubini uha bi se čule poput zujanja te dve reči Ubiti Martina! Neki događaji koji su se odvili bili su samo puka slučajnost, ako slučajnost uopšte postoji. Nadala sam se da ću u toku ovog odmora uspeti da donesem neke važne odluke, ali stvari nikad ne budu onakve kakvim ih mi planiramo. Sedim u ovoj mračnoj i vlažnoj sobi, noge su mi bose, ali sve ovo što pišem, ti Klaro moraš da pročitaš...nekako sve što se desilo bila je slučajnost. Znam da zvučim konfuzno, i zaista slike svih ovih događaja su u haotičnom redu i u mojoj glavi. Vidiš kad god pokušam da se setim kako je sve počelo, misli mi skoče u trenutak vrhunca radnje. Izgleda mi kao da moram da počnem od toga.

Jana i ja smo radile na jednom zadatku, koji je bio stroga tajna, i koliko sam ja bila upućena, jedino smo nas dve znale koji je zadatak. Šifra zadatka bila je upravo UBITI MARTINA, ali nekako se tvoj Martin upleo u sve to, i ako stignem sve ću ti objasniti. Kada smo pre četiri meseca dobile zadatak, napravile smo plan, i posle samo nedelju dana smo već bile na putu za Oslo. Obukle smo uniforme norveške avio kompanije, nabavile radne propusnice, a Jana je uspela da sakupi potrebne informacije o Oskaru Sorensenu. Oskar Sorensen je pridobio pažnju naše agencije jer se vrlo brzo uspeo na vrh krugova norveške elite. Počeli su da ga prate, beležilo se sa kim se viđa, sa kim posluje, sa kim jede, sa kim putuje, i koga „obrađuje“. Na aerodromu smo uspele da nabavimo fotografije njegovih saputnika, Jana je pronašla njegovu adresu, banku preko koje su vršene uplate za avionske karte itd. Kada smo tu pokupile potrebne informacije krenule smo dalje. Sada kako već te naše misije idu, naše je samo da saznamo glavne peripetije, tajne informacije, tajne koju nam mete same saopšte, mi to prosledimo i onda sledi ucena. Šifra zadatka nam je i donela ovu veliku nevolju. Kasnije su u mom računaru pronašli i šifre drugih misija: Udaviti Žaka, Kasapin Miler, Izujedati Angelu, Spaliti Borislava...itd. Najgore u svemu je to što su neke slučajeve povezali sa ovim nazivima. Jer Angela Merškeleg, upravnica nemačkog holdinga, je godinu dana pre, a mesec dana nakon što sam ja primila šifru nekog u potpunosti drugog zadatka, završila u urgentnom centru Berlina, upravo zbog višestrukih ujeda besnih pasa lutalica. Biblioteka Borislava Pekića u Begradu je bila spaljena nakon dva meseca što sam primila šifru Spaliti Borislava. Sada sve te apsurdne događaje povezuju sa mnom, ali ja zaista ništa od toga nisam uradila. Sem ovog za šta mi i sude.

Jana i ja smo naletele sasvim slučajno na tvog Martina, mada nam je on kasnije i sam rekao da se slučajno otkrio. Pratio nas je sve vreme u Oslu, jer je on došao na ideju da ucenjuje našu agenciju. Uvek to tako ide valjda, lopov na lopova, prevarant na prevaranta...baš kao što naši znaju da kažu para na para ide, pa i budala na budalu. Tvoj pametni brat se upleo u stvari koje nije razumeo uopšte. Sada se pitaš pa zašto je šifra zadatka bila UBITI MARTINA? Objasniću ti, ali prvo da ti objasnim kako je tvoj brat nastradao.

Martin je bio vezan za stolicu. Krv i pljuvačka mu je curila niz lice. Dok smo Jana i ja unezvereno gledale u njega i u vrata iza nas.

-Mora jedna to uraditi.

-Da, Jano, ali kako?!

-Tamara, samo uradi to. Ubij ga!

-Martina?

-Da da da, brzo. Ubij ga! Ubij tog smrdljivog Martina višeeee!

I u tom jednom naglom trenutku, zamahnula sam lopatom što mi je bila pri ruci. Pljesak se čuo, pucanje kore, i lepljiva tečnost je curila niz ivicu lopate. Da se razumemo čitava situacija nije iziskivala toliko snažan udarac, ali atmosfera i napetost koja se stvorila, pogotovo zahvaljujući Janinoj panici, je uticalo na mene da odreagujem tako. Prosto mi se ruka pustila. Ta smrdljiva, ljigava buba bila je na čelu tvog brata, te je taj udarac povredio i tvog brata. Kako sam čula, zbog niza udaraca koje je primio te večeri tvoj brat, udarac lopatom je bio taj koji mu je presudio. Iako je on sada živ, mene terete za pokušaj ubistva, jer su svi ostali nazivi šifri povezani sa već nerešenim slučajevima. A sada se potrefilo da sam imala zadatak pod šifrom UBITI MARTINA, i da se tvoj radoznali, nesposobni brat nađe u mom i Janinom društvu kad ne treba i da vlasti pomisle da sam pokušala da ga ubijem. Kao što rekoh slučajnost. To veče kada smo se srele sa Martinom, odlučile smo da predahnemo bar jedno veče od posla i da popijemo po pivo sa njim. Kada smo izlazili iz paba, sačekali su nas ispred dva grmelja od dva metra i sličnih lica, na kojima je bio poprilično glup izraz. Ali znali smo da smo u nevolji. Odvukli su nas u neki podrum, gde su Martina malo tukli. Vidi, meni samoj dok ovo pišem sve zvuči apsurdno, ali zaista je bilo tako. Martinu je sve to bilo izuzetno zanimljivo. Na kraju su nas ostavili same, a dok su izlazili iz prostorije smejali su se grohotom. Prvo smo se Jana i ja pogledale, i imale onaj izraz na licima, koji im je sada? Da bi prostorija u kojoj smo se nalazili odjednom bila puna buba, ni manje ni više nego tim smrdljivih buba, Smrdljivih Martina. Vidiš, u Evropi je baš ovog leta bila najezda zelenih buba, poznate po nazivu smrdibube, takođe poznate i kao Smrdljivi Martin. Buba sa imenom i prezimenom. Martin je bio šifra za Oskara Sandersena, jer je on baš u to vreme izbacio na tržište neki sprej protiv tvrdokornih buba. Naši poslodavci su tom nekom svojom analogijom, logikom, igrom asocijacije misli šta već, odlučili da tako i nazovu naš zadatak. Verujem da i dalje ne razumeš, šta to Jana i ja radimo, ni ja više ne mogu ni da razumem.

Klaro veruj mi, da sve što se dogodilo Martinu je čista slučajnost. Sigurna sam da kada ga probude iz indukovane kome da će ti reći sve kako je bilo. Ali dok se to ne dogodi, ako možeš samo da mi pošalješ, Ili doneseš neke deblje čarape i jedan par klompi?

Voli te tvoja drugarica Tamara.

Stanislava Ilić: TRENUTAK ("Jesen u mojoj ulici")

Opet putujem. Šta radim ovdje? Toliko sam vremena već provela na ovom mjestu, kako mi ne dosadi samo...
Na planeti B-16 je sve išlo normalnim tokom. Stanovnici ustaju u 3 ujutru i za doručak jedu Tonus hljeb iz Maksija (bio je na popustu) i neke žitarice od cijelog zrna pšenice. Danas je praznik, ustvari, uvijek je praznik (ovo je moja planeta pobogu). Ali tu ima jedna neobičnost. Planeta B-16 živi u prošlosti. I to u mojoj, vašoj, svačijoj. I tu je uvijek jesen, ona tmurna i sumorna sa hladnim kišama, jer ona sa prošlošću mora ići zajedno. Hodam tako mokrim ulicama i primjećujem da nema nikoga. Gdje su se svi sakrili? Uvijek je neko prisutan da okupira moje postojanje na ovoj planeti. Aha, eno ga stari nastavnik matematike drži čas. Mašem mu, ali ne primjećuje me. Dobro, znam da nikad nisam bila nešto naročito nadarena za prirodne nauke, ali to nije opravdanje za ovakvo ponašanje. Čudno. U odrazu bare trošnog puta se nazire dječije lice. Stvarno? Jesen i djetinjstvo, jesam li mogla većeg klišea da se sjetim? - Počinje kiša. Osjetim miris natopljene zemlje pomiješane sa svježinom hladnog vazduha. Ulazim u kafić u kojem sam provodila srednjoškolske dane i sjedam na staro mjesto. Naručujem kafu, koju dobijam bez čaše vode naravno. Na velikom satu otkucava podne, ali umjesto zvona čuje se ,,Sledeći!“. Bože, otkud mi sad ovolika bubuljica na čelu odjednom? Izlazim, ne popivši svoj dugo iščekivani napitak , jer me grupa učenika izbacuje svojom iznenadnom navalom (sigurno ih je neko obavijestio da nemaju čas). Prestala je kiša. U daljini vidim popa Đorđa kako bezbrižno hoda ulicom. A da, to je bilo prije nego što se saznalo kako je prevario ženu, prokockao novac za uređenje crkvene porte , a zatim dobio batine za oba ova đavoljeva iskušenja kojima nikako nije uspio odoljeti. Na ćošku, blizu raskrsince, stoje dvije-tri propuštene prilike. Ubrzavam korak, nisam još spremna da razgovaram sa njima, u svađi smo već neko vrijeme. Kraj mene nešto sijevnu i prohuja brzinom svjetlosti. To pop Đorđe žuri na svetu liturgiju novim Audijem A6. Opet se smračilo. Stvarno mi nije jasno odakle ova glupava kiša više i hoće li pres...
Pozdrav, vratila sam se sa planete B-16. I dalje čekam u pošti, još malo pa sam na redu. Navratiću opet , popiću valjda i tu kafu jednom. -,,Sledeći!“.

Nikola Trgić: PRESKORDICIJA ("Jesen u mojoj ulici")

Izveštaj iz dosijea, jesen 1960:

Provesti II svetski rat u okolini Niša, pod okupacijom. Ispipavati granice identiteta još od školskih dana. Preseliti se u Beograd. Početi studije na Filozofskom fakultetu. Objavljivati pesme pod pseudonimom. Steći ugled. Objavljivati pesme pod pravim imenom. Steći našu pozornost. Završiti studije.

Izbeglištvo u gradu u kom je stvarao Lisinski, jesen 1960. godine:

Krošnje boje zapečene pomoranđe neizbežno je bilo videti, kao i mog dobrog prijatelja u Kavkazu. I uvek, iznova, činilo mi se da ga nisam video vekovima. Nekako ga redovito susrećem u jesen. Iako mi svako veče napominje da se vratio sa Kipra. Domišljao sam se: ko još želi da gleda ovu ulicu lažnog Au sjaja koji te ne greje ni izbliza kao ono kiparsko Sunce. Bez obzira na to, pravac mog mišljenja, dakako, je bio pogrešan nakon saznanja koje će uslediti. Ilegalno je ovde. Ubio je Dezdemonu. Povratio se iz ludila.

Jutrom gazim hrskave papire burgundy boje ispred kuće u kojoj sad stanujem. Stanodavac uvek tu, dosadan i opširan, i u opširnosti uvek detaljan, pripoveda o krevetu u kome sad spavam. Zbilja još jedna priča sumnjičavog muškarca. Kaže kada se vratio iz rata, u istu ovu ulicu i u istu jesen kao što je ova, morao je pitati Penelopu da nije neki drugi muškarac bio u krevetu od maslinovog drveta koji je on napravio pa tek onda ozidao sobu oko kreveta. Slutnja završetka. Za njega je jedan predmet puke egzistencijalne značajnosti imao punu semantičku vrednost, estetizovan je u svojoj primeni. On je materijalizovao njegovu simboliku, sopstvenim rukama.

Na stablu vrbe udaljenom 3 kilometra od grada stoji plakat: KADA SE GOVORI O NAJVAŽNIJIM KOMADIMA NAMEŠTAJA, TU SE PRE SVEGA MISLI NA KREVETE, PREVASHODNO JER JE SVAKOM ČOVEKU KVALITETAN SAN NAJVAŽNIJI ZA NORMALNO FUNKCIONISANJE I ŽIVOT! DOSTAVA NA... na ovom mestu on je iscepan. Sav trud uložen pre više od 2000 godina za pravljenje kreveta od maslinovog drveta sada mi deluje minorno i prokleto onespokojavajuće – nesimbolično.

Policijski izveštaj na dan 12. februar 1962. godine:

Prema iskazu svedoka nesporno se radi o samoubistvu vešanjem.

Zapečaćen dosije, ferbuar 1961. godine:

Vrba pripada rodu biljaka iz porodice Salicaceae. Rod vrba se najviše nalazi na umerenim i hladnim područjima severne polulopte. Vrba je dvodoma biljka koja ima "muške" i "ženske" cvetove. Na jednom drvetu mogu se naći cvetovi samo jednog pola, dakle ili muški ili ženski cvetovi. Cvetovi su sakupljeni u uspravnim resama, medonosni. Cvetaju uglavnom pre listanja. Kora stabla je siva i ispucala. Grane su tanke i dosta savitljive, mada često dolazi do lomljenja grana zbog njihove krtosti. List je većinom uzan i zašiljen na vrhu, tamnozelene boje na licu i nešto svetliji na naličju.

Sada je vrba estetizovana za našeg (samo)ubicu. Povratak u jesen, u njegovom slučaju silazak Orfeja u podzemlje.

Ela Čanji: 52. DAN ("Kako sam provela letnji raspust")

Lepio mi se vazduh za kožu i naglo pretvarao u kapi znoja. Lilo mi je niz čelo, a bogami, i niz butine.

Hvala ti, hvala ti, hvala ti urla nova galaksija koja mi se raspukne u lobanji dok zarivaš zube u pohotno, mekano meso. Kapljica krvi ti se cakli na usnama, znoj me pecka na poderanoj pički, ali to je mazohizam koji volim. Živim i umirem dok me jebeš i posežem za bodlerovskom ekstazom da bih se smrću orgazma strovalila u svakodnevni, vreli nihilizam koji je s tobom dobio boju. Ti si Leon mojoj Matildi, ja sam tvoja prerasla Lolita, vaspitana ...tvrdo. Živa – vlažno, zadihano i jedva. Na ivici ekstaze i na ivici provalije. Doziraš me precizno, u mlazevima. Popravljaš me kidajući me.

„Okreni se!“ , naređuješ. Zatim sledi jedan šamar preko dupeta. Komarac rasprskuje moju krv po našoj koži. Ližeš moj znoj, dok mi oštricom crtaš brazdu po butini. Zasecaš dok prodireš. Jecaj je mazni uzdah užitka. Odskačem od kreveta od tvoje siline. Kolena popuštaju. Padam. Nasrćeš na mene, grabiš me za butinu i okrećeš na leđa. Nadvijaš se nada mnom kao nad plenom, što i jesam, što sam i došla da budem.Grudi su ti krvavi putevi mojih noktiju. Posežem da ih okusim, miris soli i gvožda, miris znoja i želje; želim da osetim, da osetim sebe na tebi, tebe pod jezikom, sebe pod jezikom, želim da te pijem, posežem za tobom da utolim ... ali. Stavljaš mi nož pod grlo.

„Mirna!“ , sikćeš.

„Daj mi“ , šapućem. Skakavci zatome moj šaptavi krik. Bruje. Bruje kao moja pička što bruji za tobom. Drhtim, dok skakavci trljaju svoje nožice o svoja raspaljena gudala. „Sad!“, dahćem. „Saaad!“

Ne ispuštaš nikakav zvuk dok mi se zabadaš u meso, znojav i destruktivan. Disciplinom i preciznošću ubice rasecaš mi kožu pod vratom. Istovremeno prodireš u mene i kurcem i pogledom. Stavljaš mi orgazam u oči i on se pretvara u nova sazvežđa, dok naši sokovi prave novi veliki prasak i jedan novi mlečni put. Po mojim butinama.

Padaš na mene zadihan. „Plačeš?“

Klimam dok mi suze klize iz novonastalog neba. „Ne želim da umrem.“

Uzdah s tvoje strane. „Znam. Jebeš se kao da ti je prvi i poslednji.“

„Kad ćeš da me ubiješ?“

„Sutra.“

52. dan leta je. Moj život je trebalo da se završi prvog. Jedan samoubica bez muda je naručio svoje ubistvo. Jedan ubica mu je umesto toga pružio život.

Vanja Kovačević: JESENJI TROUGAO ("Jesen u mojoj ulici")

Duvao je onaj isti novembarski vetar koji je duvao i prethodna dva dana. Ceo park bio je prekriven lišćem i popucalim granjem. Sinoćna oluja uzdrmala je sve stanovnike malenog grada. U tom parku, na jednoj klupi sedela je Sofija i tužno gledala u korpu napunjenu višnjama. Njene oči su ličile na iste te višnje. Pre podne je mnogo plakala...

- Zašto ne pričaš sa mnom? Šta je, opet si ljuta? Ali Sofija nisam te namerno ost... Sofija pogledaj me! Hej!

Naglo je ukosila glavu u drugu stranu.

- Dobro duri se koliko hoćeš, ali javi se posle.

(Uvek mene krivi za sve svoje probleme, kao da ja nemam svojih, moram pospremiti sobu, prošetati Džerija, a i lišće pokupiti, juče je baš gadno duvalo...)

Vetar je počeo ponovo da komeša već razbacano lišće. Gomila gavranova pojurila je sa velikog solitera na obližnje drvo u parku. Nebo je bivalo sve tamnije.

(Opet će kiša. Uh, dobro, prvo ću na kratko da odem do Marka, a zatim kući. Da baš tako, to je to.)

Teške kapi počele su padati po licima onih koji su se zatekli u parku, svi već naviknuti na to lagano su koračali svojim putem. Park je delovao potpuno isto kao i svakog drugog dana, samo su ljudi Banku delovali nekako drugačije. Činilo se kao da je ceo grad upao u raspoloženje melanholičnog dana...

- Dobar dan čika Slavko, kako st...

(Bože čudnog li čoveka, jednog dana ti se javi, drugog ti se ne javi, a kad ga ne pozdraviš kaže da nisi lepo vaspitan.... Ova ulica nekada je bila mnogo lepša...)

Mokro lišće sa asvalta ulice Sv Patrika, lepilo se po cipelama. Kuće u ovom delu grada okrečene su belim i crnim nijansama, te su delovale pomalo sablasno po tmurnom danu. Branko je navikao na to, jer je živeo tu već petu godinu. Vetar je probijao roletne na prozorima kuća, one su lupale o vanjeske zidove, pa se sudarele jedne sa drugima. Tiho mu se uvlačila jeza pod kosti, ne znajući ni sam zbog čega. Najednom mačka je počela nervozno da frkće, kao da se plašila nečeg stranog, ali opet tu nije bilo ništa neobično, mačke su same po sebi čudne. I taman što je hteo pozvoniti, čuo je razgovor dve Markove komšinice:

- Znaš li gde su ovi, ne videh ih celo jutro, a sad je već dva popodne? – pitala je Zorka radoznalo.

- Oni su kod Perića, desilo se nešto strašno pa su otišli. – kazala je baba Marta (koja je uvek sve informacije držala pod jastukom)

- Izvinite, šta se to desilo? Kako ja ništa ne znam? Šta se desilo?

Ali komšinica Marta je već zatvorila vrata od svoje kuće.

(Mora da se zaista nešto dogodilo, ali kako ja ništa o tome ne znam, ipak je to moja porodica!)

Krenuo je kući i trčao koliko su ga noge nosile. Delovalo je baš kao u snu, što je išao brže, to se kretao sporije. Kako je bio bliži sopstvenoj kući, vetar kao da ga je gurao unazad, a i kiša koja je sad već poprilično padala nije činila olakšanje.

Najzad je stigao. Vrata od kuće bila su otvorena. Korak po korak ulazio je unutra, gurajući se između ljudi koji su stajali u sobi.

Najednom počele su slike da mu struje kroz glavu, zvuci, ljudi, pištanje...kao da se ceo svet izvrnuo naopako. (Oluja, drvo, pad, zvuk automobila, Sofija, ulica, jesen, kiša, mrak)

- Ne! Nemoguće! Ne, ovo ne može biti! Mama! Mama! Sofija! Sofija, da li me čuješ! Hej, bilo ko! Ne, ne, ne, ne...

Postajao je sve bleđi od pređašnjeg šoka. Sve više je osećao hladnoću koja ga je opkoljavala. U potpunom čudu, ali bez i malo straha gledao je u sopstveno telo koje je ležalo u mrtvačkom sanduku.

Dragana Drlačić: TIŠINA U BOJAMA ("Jesen u mojoj ulici")

----Tišina u bojama -1966
--- Dance me to the end of memories- 2705

--------***** “Odakle ti te dve masline i gde si ih ubrala” odzvanjace u mom uhu, negde sam ih čula mogu se kladiti, kao i (NE)obično ćutim---- samom konstatacijom odvojila sam se od stvarnosti MASLINE, zeleno, jesen, crvena: POLJE(napolje) doziva kroz modra krila letećeg glasa svakidašnjice i probija se kroz pukotine zvučnog zida, izlazi, tamo je neki drugi svet. Napušta i mene jedan.

TIŠINA: kako objasniti : A ima raznih tišina, pretpostavljam da svaki čovek u sebi nosi bar po jednu, boji je , seče, mrvi, sklapa, njome se oblači, one se ne vide zbog toga se često zaboravlja šta je to i kada je neko na sebi nosi ne ume da se odbrani, često je reč uguši, ali primetićete da su one uvek jedna sa drugom. REČ-TIŠINA večita borba i večito saglasje. Večito Šššššššš i večito Čččččččč.

Sledećeg dana probudili su me zvukovi saobraćaja koji mi brideše po ganglijama, buka, prigušeni zvuk radija koga sam zaboravila da isključim kao po običaju, uvek nešto zaboravim, tako da me ni to ne iznenadi previše.

Poluotvorena knjiga pored moje glave, zanimljivog li života pomislih..

Telefon, gde je sad ta sprava jao, boze

Trazim ga poluotovrenim očima__***

Svetli: 3 nove poruke i dva propuštena poziva

Otvaram:

_ Kakvu si žurku propustila ne mozes verovati…***

Kuiram, verovatno nije ništa bolja od onih milion prethodnih kojima sam prisustvovala razmisljam, ali kada negde ne odeš ljudi imaju čudnu naviku da ti preidealizuju dogadjaje, odjednom mi je svega dosta Sledeca:

Racun za telefon: nije zalba, dobro je..

I tata: Mama danas stiže!

Da to je to, zaboravila sam, budim se užurbano, sve radim brze nego obično, toliko stvari treba da postavim van svog mesta.. Ne zato što se plašim nje ili bilo čega u tom smislu , nego zbog svoje tišine, neću da me zapitkuje. Naravno ništa nisam uspela već je stigla.. Pomislih, sada je već svejedno..

I nakon nekog vremena bezbriznog razgovora i ispijanja kafa, šetnje kroz grad

reših da odmorim.. kad samo začuh:

- Dragana, šta to čuvaš, kakav ti je ovo list? ćutim-------*******

-Zašto cuvaš ove bezvezne papire?

-Ja ne razumem zašto ti celoga života čuvaš takve stvari

Više bih volela da imaš raspremljen stan kao sve ostale devojčice, zar kod tvojih drugarica sve izgleda ovako? I one sve to tako skupljaju? ( Jao, mama, koga briga za ostale devojčice sem tebe) ali ćutim--***

I razmišljam: pa da, mogla bih ovako____----

Ali mama ja nisam kao ostale devojčice, a verovatno više to ni nisam,

To je moja tišina, ti ne razumeš,

ne razumeš značenje jesenjeg lista među mojim knjigama i zašto ga svuda nosim za sobom,

Ne razumeš zašto slušam muziku koja tebi ne odgovara, ne voliš ni kad pustim Koena, kažes da ti je previše depresivan, voliš veselost--- ok, to na neki način i jesi, ti si moja veselost iako ne RAZUMEŠ ti sve moje jesi.

ALI TIŠINA:

Ti se istom ne oblačiš, svejedno ti je a to ume biti najveći greh.

Ovo bih joj sve rekla,

ali zašto zašto da zamaram to bezbrižno, drago milo biće , zašto da joj govorim stvari koje ne razume i zbog kojih bi joj verovatno bilo još teže, a i gledala bi me sa čuđenjem.

Rekoh joj: Dobro mama, skloniću sve. Skočih, zagrlih je i poljubih, pomilovah to lice koje je stvorilo ovo moje skoro da se zaplakala( iako sam znala da ću slagati u vezi sa uspomena koje čuvam) njoj je više značilo ovo prvo.

Otišla sam na sprat, vratila listove na svoje mesto poredjala ih po veličini, bojama, godinama znala sam osetila---+++ JESEN me posmatra sa parkinga i ja joj se radujem.

Jovana Nikić: CYNEFIN ("Kako sam proveo letnji raspust")

Cynefin

[caption id="attachment_2046" align="aligncenter" width="500"] https://www.messynessychic.com/2016/03/29/all-the-different-ouija-board-you-never-knew-existed/[/caption]

« Sve je počelo krajem maja meseca 1692. godine. Epidemija malih boginja uništavala je mnoge porodice i mnogu decu načinila je siročićima. Nezgoda sa malim boginjama jeste bila u tome što je recept za spravljenje leka posedovala jedino lokalna vidarka. Ali je ona poginula kada se led otopio na zaleđenom jezeru u martu mesecu. Niko posle toga nije mogao da portumači recepte, mada je bilo onih koji su bili nadomak rešenja u spravljenju napitka. Mada, uvek je falila jedna biljka, neki koren ili neko krilo slepog miša (kojih je u tom periodu u našem kraju bilo previše). Kad malo bolje razmislim, čini mi se da mi se usled jednog od mojih perioda buncanja čak i obratio mladi slepi miš. U to vreme je često bio tu, oko mog prozora i kuće. Rekao je par puta da nadolazi veliko zlo: “Dan će biti dugačak, pa sve kraći i kraći, što se više dan bude skraćivao vas će biti sve manje.” Ostalo je u vazduhu kao neispunjeno proročanstvo.

U junu su počela prva suđenja. Došla je jedna vrlo egzotična žena crne puti, crnih očiju i vrlo kovrdžave kose. Tada su oni, doseljenici, živeli izdvojeni, u kolibama na granici sa crkvenom zemljom. Doselile su se kada se nasukao brod i neki vlastodršci su ih preneli na to područje. Ostavili su ih tu kako bi pomagali da obrađuju zemlju. Svi smo stvarali novi svet, osim domorodaca kojih sam se plašila. Oni su nas uvek čudno gledali i bili su poluobučeni u neku kožu i obojeni raznim bojama. Ali ovo nije priča o njima. Oni su nas na kraju i spasili. Ubili su, kako su ga nazvali, đavola u telu belog čoveka. Ta žena, o kojoj sam govorila pre ekskursa, ona se zvala Tituba. Maleskinja pretpostavljam. Prve dve žene su priznale i tvrdile su pred sudom kako nisu krive i ništa ne znaju o napadima. Napadi su se ispoljavali u vidu maničnog ponašanja, temperature, vrištanja, bacanja predmeta i proizvođenja nesnosnih, čudesnih zvukova. Ja sam imala jedan od tih napada. I sećam se da je majka, popadija, bez očevog znanja otišla kod Titube. Tituba je naprvila napitak od određenog korena. I tada sam počela čudno da se ponašam. Nisam imala male boginje, niti je bilo opasnosti da ih dobijem. Možda i jesam, ne znam. Nisam sigurna da li je majka to učinila iz predostrožnosti ili straha, kako bi sačuvala mene, svoje jedino dete.

Otac me je odveo u crkvu i na misi je očitavao različite molitve za ozdravljenje mene i mnoge druge dece. Ali napadi su se nastavljali. Pila sam svetu vodicu koja je donešena pre mnogo generacija iz Svete zemlje.

Tada se otac, očajan, obratio vlastima. Ne samo on. Mnogi ljudi cenili su njegovo mišljenje. Oformljen je sud. Nisu znali kako da objasne šta se desilo. Nisu više mogli da smisle ni jedan racionalan razlog. Shvatili su da su Tituba i mnoge maleskinje zapravo veštice. Suđenja su počela. Titubaa je otkrila imena svih žena koje su stavljale koren tartufa u mešavinu. Tada je već bila sredina jula meseca i dan je postao duži. Na dan letnjeg solsticija, mene i moju majku su obesili. Mnoge žene pre toga su spalili. Mnoge su bacali u reku da vide da li će preživeti, i ako bi preživele, ubili bi ih na neki drugi način. Ja sam se zvala Dorothy, a moja majka Sarah. Prva žena koja je ubijena, i odvedena na sud bila je Bridget Bishop. Osuđena je zbog svog promiskuiteta i obskurnih radnji. Ubijena je na vešalima, 10. juna 1692. godine. »

Letnji solsticij, 1992. godine

« Bogo moj, druže, šta se to dešava sa tobom? Bukvalno te nisam video da – ni – ma ! »

« Ju, moram da ti ispričam ono dešavaju se čudne stvari, znaš onu našu kućicu na starom hrastu ? Igrali smo se tamo kad smo bili klinci. »

« Dada, šta ima tamo ? »

« Dođi danas posle 6h i pokazaću ti. »

Pokazala mi je Ouija – ju. Najlepša tabla ove creepy igre koju sam ikada video. Ono, kontam da je pokušala da pronađe pravila i kako da je pokrene. Mi smo se kao deca baktali sa jednom neprofesionalnom u predškolskom. Nikad nikakvu poruku nije poslala, a i kapiram da su to zapravo neki magneti koji pokreću. Ono, ne postoje neke čudne lude ćiribu – ćiriba sile. Znam da se u našem gradu stalno priča o nekim vešticama i veštičijim poslovima. Sarah je radila čak i u muzeju posvećenom « Vešticama iz Sejlema ». Ja samo smatram da je to neka luda propaganda. Ali zbog te propagande masa nas, stanovnika Sejlema, koji ne rade u Luci, zarađuju. Tako da ono, šta znam. Sve je dobro dok ima zarade.

Rekla je da je skapirala kako se pokreće i da je radila danima na tome. Ja sam samo sedeo i gledao vevericu kroz prozor. Vrtela se oko grane pokušavajući da ne padne. Mislim da tripujem, al činilo mi se da se nasmejala.

Sarah je otvorila sve i postavila tablu na mesto. Verujte mi, posle ovoga, ovo leto nije bilo isto. Moj raspust nije bio isti. Ma, šta pričam, moj život nije bio isti.

Kako ju je otvorila i zgovorila imena : Tituba, Sarah, Bridget, Dorothy i mnoga druga je nabrojala, tabla je počela da komunicira sa nama. Čudo je počelo da se pomera. Video sam da je moja drugarica dosta istraživala o « Slučaju Sejlemskih veštica ». Kada se obratila, tabla je napisala ime Sarah. I zamolila nas je, zamolila da ispričamo njenu priču, kako bi ljudi znali. Svet treba da sazna na kakvo je sve zlo čovek sposoban. Njen krik bio je zastrašujuć.

Onda se nešto preokrenulo. Počelo je da grmi i seva. Tipična letnja oluja, pomislio sam. Pogledao sam u Saru. Kroz prozor je svetlosti bilo sve manje. Onda je Sara progovorila, u bunilu, očiju izbeljenih, čudnih, izokrenutih.

Priču znate. Pitanje je samo šta smo mi uradili sa njom?

Sari se Dorothy jednom javila u snu. Rekla je samo :  « Cynefin. »

Nakon letnjeg solsticija Sara i ja smo postali odlučni u tome da ćemo napisati i izdati knjigu o progonu , uništavanju nevinih žena. Sara je postala mirnija, i leto je napokon počelo. Moj letnji raspust, moj čitav život dobio je neku novu, veću svrhu. Smisao.

Ана Малешевић: ЦИКЛУС ЈЕФТИНОГ ЖИВОТА ("Јесен у мојој улици", "Како сам провела летњи распуст")

24. 10. 2018.

- суво цвеће

- розе

- дуња (трећа тезга са десне стране)

- црно вино

- каранфилић

- какао

- коре за питу

- меко брашно

- бундева 1 кг

- ванилин шећер 2 кесице

- цимет

- кестење

- шлаг 2 кесице

- пшеница

- рођенданске свећице

24. 07. 2019.

- летње хризантеме (немој сузу ни венац, узми већи букет)

- гајба пива (само гајба! морам и попа да платим)

- 2 л џибре ( немој да купиш 3 па једну попијеш; све видим!)

- кафа 300 гр ( донеће ваљда гости још)

- пшеница 3 кесе (да, 3. јбг, више људи ти дође на сахрану него на рођендан)

- свеће (купи у доњој продавници, тамо је јефтиније; стоје у фрижидеру поред пива)

Татјана Тривунић: СИВА ("Јесен у мојој улици")

Како је могуће да толико мрзим јесен? Могуће је. Тек што је свануло, устајем из кревета и све што кроз прозор видим јесте боју – сива. Како је могуће да боја може толико утицати на некога? Могуће је. У полусну ходам кроз собу и све што ми треба је нешто против болова. Како је могуће да баш сад немам ни једну једину таблету код себе? Могуће је. И претходних недеља кроз прозор је била само ссива. Зашто је тако? Због чега очи региструју сиву боју и одмах шаљу знак мислима као упутство како треба да се понашају.

Размишљам о призору са прозора док се спремам за свој нови радни дан. Радим више ствари истовремено, не треба ми да опет касним, поготово док влада овакво расположење, не требају ми нове расправе. Корачам ка свом послу који се налази на крају улице. Имам среће што је близу, али ипак, ова улица сада делује толико дуго, идем у недоглед, никад краја, никад краја сивилу, никад краја магли, глупа јесен. Осећам невероватан немир док се крећем овим тротоаром, обузима ме чудан страх, чудна језа, као да нешто предосећам, као да ми читав призор уноси некакву фрустрацију. Да, сигурно нешто предосећам. Већ скоро потпуно мокра улазим у зграду коју бих требала да зовем својим радним местом. Нешто није у реду. зашто ме сви гледају испод ока, зар толико лоше изгледам мокра и промрзла? Схватам, није то у питању, окрећем се око себе, али не видим ништа необично. Идем ка свом столу и пред очима ми се оцртава познат лик. Ко то седи за мојим столом? Зар су ме већ заменили? Познат лик, али у глави ми само одзвања да је овај призор немогућ. То не може бити он. Нема га већ неколико година, како сада може седети овде и чекати ме? Можда се ужелео своје мезимице, али већ дуго сам сама, навикла сам на то, зашто је баш сада овде?

Буди ме сат. Гледам кроз прозор, све што видим јесте сива. Ова улица је грознија сваким новим јесењим јутром. Какав је ово сан био? Знала сам, за све је крива јесен!

Olivera Ćurčić: KOKTEL KLEOPATRA ("Kako sam provela letnji raspust")

Ne znam kada ću prestati da se radujem letnjem raspustu, kao dete, pravo, i preterano umorno od svega što mu je na plećima prethodnih meseci. Verovatno ću jednom, kada dodju prave obaveze, shvatiti koliko su ove djačke i studentske slatke i bezbrižne. Još uvek mi je svaki junski rok trauma i stvara mi prezir od fakulteta i svega što ima veze sa njim, stvarno tako mislim. Ne znam ni kada će asocijacija na letnji raspust da prestane da mi bude more. Osećam se kao đak petak, koji, kada donese kući svedočastvo sa odličnim ocenama čeka pohvalu roditelja, rodbine, komšinice, komšije, tetke, strine, ma svakog ko bi tih dana došao u našu kuću. A onda, kada se smiri jenjava oko svedočanstva I hvale koja mi je uvek prijala, sledi, za mene, dugoočekivani odmor, letovanje. Tako je i sada, sa cele dvadeset I dve godine, skakutam s indeksom I položenim ispitima, zadovoljna jer je stvarno došao kraj tog prokletog i dosadnog junskog roka. Ne radujem se preterano spavanju, odmaranju, druženju, za mene je letnji raspust oduvek asocijacija isključivo na more. Ono ja za mene sve. I onda, kada je značilo samo vodu, slanu, duboku, azurnu, kupanje, plivanje, skakanje, sunčanje, i sada kada mi je stvarno nasušno. Tih desetak dana odmora, upijam u sebe energiju za celu godinu, koja mi pomaže da se kasnije izborim sa dosadnom svakodnevnicom koja sledi kad se vratim.

Ove godine, kao i prethodnih nekoliko, putujem u voljenu Afriku, u njen severoistočni deo, Egipat. Nisam od onih koji vole da menjaju, isprobavaju, izučavaju, uporedjuju, jednostavno, kada znam da je nešto dobro, ne menjam. Istina je da mi fali avanturističkog duha, ali potreba za sigurnošću i jednostavnošću sasvim ga nadvladava. Retko se upuštam u rizike i izlazim iz zone komfora, verovatno će mi to nekad izaći na nos, ali sada mi odgovara. Obožavana Hurgada I najlepše Crveno more me čekaju! Sati na beogradskom aerodromu brzo lete, kao i let u malom, skučenom avionu, kompanije Air Cairo. Nakon dva i po sata leta, već sam uveliko u kontroli, koja je svake godine sve strožija. Sa Egipćanima, izgleda, nema šale. Sledi predzepkavanje, otvaranje kofera, pretresanje, ali ništa mi ne smeta, nervozi nema mesta, još malo stižem i odmor počinje.

Konačno! Vreo afrički vetar mi šiba lice, a srpska porodica pored mene, pravi aluziju na seriju Vruć vetar, gospodin viče: “Zovite me Šurda!” Razilazimo se i svako odlazi u svoj hotel, pa tako više nisam videla ni Šurdu. Dani koji slede verovatno su retko kome interesantni, ali meni istinski znače. Svitanje u 04:23 je neprocenjivo, Sunce se izdiže nad Saharom, a ona postaje nemoćna, naspram njegove veličine i moći. Nijedan oblačak deset dana nisam videla, samo Sunce, koje sa zorom osvane, a već oko 18h odlazi i tada dosadan čuvar bazena i plaže napornim zvukom pištaljke opominje svakog kupača. Kažu, vode računa o svojim gostima, pa noćnog kupanja nema. Mislim da u hotelu boravi još jedan Šurda, to nije bilo teško proceniti. U momentu najveće žege podneva, gospodin odlazi kod dj-a i objašnjava mu nešto na lošem engleskom. Ubrzo čujem dobro poznatu melodiju Užičkog kola, pa mi je jasno da je gospodin imao muzičku želju. Za čas, na sred plaže, vijori se kolo. Srbija u Africi. Pridružujem se, što da ne.

Za nekog, more ko more, a za mene posebno. Niz nijansi azurne boje donosi svaki novi talas, koji se naglo zaustavlja u plićaku, tu se sjedinji sa prethodnim, I tako, obojica odlaze nazad, dok ne dodju ponovo. Uporno skupljam sitne korale i školjke, iako znam, da će pri povratku sve da mi zaplene. Za mene sitnica i uspomena sa letovanja, a za njih nacionalno blago koje ne sme da se iznese iz zemlje. Kako skupim, tako i bacim, jer sam se prethodne godine opekla. Gospodin Nervozni, pri proveri mog kofera je našao punu kesu školjki i na moju veliku žalost, sve uzeo i na lošem engleskom me iskritikovao. Nema šale s Arapima, vraćam školjkice u more. Dugom peščanom obalom svaki dan šeta Oskar, kamila, nakićena svim i svačim, od zvončića koji zveckaju sa svih strana, do ukrasnih traka, svih boja koje vise sasvim do dna i vuku se po pesku. Izmedju grba ima prljavi ćilim, isto toliko šaren, koliko je i sve na njoj. Deci je, naravno, atrakcija, pa malo-malo, neko jaše umornu kamilu. Vodi je uvek isti čovek, običan, stari beduin, bez ikakve mimike na licu. Odiše drevnošću i mističnošću kulture koja mu je urezana u ozbiljan pogled i duboke bore. Pored silnog hotelskog osoblja, uvek mi se pogled zaustavi na njemu. Star je i oronuo, bela platnena haljina se vuče za njim, a on, čini mi se, svaki dan sve sporije i bezvoljnije obavlja svoj posao.

Avanturistički duh se i dalje nije izborio za svoje mesto na ovom letovanju, tako da sam, kao i svake prethodne godine zaobišla ronjenje, safari, odlazak u Kairo i razgledanje piramida i sfingi, nisam čak posetila ni kuću delfina. Možda dogodine, sada mi je i više nego dovoljno da ceo dan provedem u moru, na ležaljci i u baru na bazenu. Sigurna sam da je ovo pravo, dosadno, letovanje, ali meni, dok gledam zalazak Sunca nad Saharom i slušam dosadnog čuvara bazena, kako svojom pištaljkom i skrštenim rukama opominje da je za danas kraj, sve je potaman.

Đorđe Grmuša: POSLEDNJA JESEN ("Jesen u mojoj ulici")

Kad god bih prolazio pored gradskog parka koji se nalazio u blizini mog stana, ugledao bih jednog usamljenog čoveka koji se ščućureno greje u gomili kartona. Čak i kad je najveća hladnoća ili ogroman pljusak, on je bio ispod svog drveta, svoje kuće, jer drugu nije imao. Sedeo je tako neko vreme, čekao da mu neko udeli koji dinar, potom sa suncem odlazio na počinak do sledećeg dana.

Najčudnija stvar koja me je dugo kopkala je ta što je od svih mogućih biljaka on odabrao baš jednu lipu. Bilo je to zaista najlepše drvo koje se moglo videti u tim krajevima. Njeni pozlaćeni listovi padali su na sve strane kako bi vetar dunuo. A tek njena visina! Ravne joj nije bilo! Nedugo zatim, kako je vreme prolazilo, lepota lipe se lagano gasila. Kao da je izgubila onaj svoj najlepši sjaj. Bar se meni to tako činilo. Nakratko bih bacio pogled ka tom velikom drvetu i njegovom vernom prijatelju od kojeg se nije odvajao i potom bih produžio dalje, do sledećeg susreta.

Promenljivo jesenje vreme nosilo je hladne, kao i tople dane. Ipak i po najlepšem jesenjem vremenu lipa nije mogla povratiti onaj stari sjaj. Nešto se menjalo. Nije bilo isto. Listovi su padali sve više, a njen verni prijatelj se potpuno zavukao u gomilu lišća i kartnoskih kutija. Izgledao je nekako drugačije, potpuno iznemoglo. Takvo stanje je potrajalo. Kao da je drvo osećalo čovekovu tegobu.

Kiša je zamenila sunčeve zrake dovodeći sa sobom studen koja je ulazila svima u kosti. U takvim danima sam vreme provodio na prozorskom oknu posmatrajući jesenje boje mog omiljenog parka dok je kiša po ko zna koji put počinjala i prestajala da pada. Ono što me je najviše zabrinjavalo je to da je nekada najlepša lipa sada postala nekako najžalosnije drvo u celom parku, kao da je u sebi nosila neku tugu koja je čekala jesen da bi se pokazala.

Nakon što je kiša prestala, navukao sam topli kaput i krenuo u večernju šetnju kroz svoj omiljeni park. Prazne ulice su mi prijale, osećao se neki čudan spokoj. Rešio sam da obiđem nepoznatog čoveka koji je dane provodio ispod svog jedinog drveta ali njega nije bilo! Prazni kartoni su stajali razbacani po gomili lišća. Pogledao sam ka gore, lipa je izgledala mrtvo bez i jednog lista na sebi. Odjedanput me je uhvatila neka jeza i žalost. Kiša je ponovo počela da pada. Stajao sam tako u mestu i zurio u ono prazno skrovište čekajući da se nešto dogodi. U tom trenu me prenu nečiji glas:

- Preminuo je, džaba gledaš, neće se taj vratiti. - reče ostareli čovek nestajući u nekom nepoznatom pravcu. I bio je u pravu, neće, počinje zima.

Tanja Kojić: BIJELA RUŽA ("Kako sam provela ljetnji raspust")

Beograd, 30. jun

Izlazim sa Odsjeka arheologije, Filozofskog fakulteta u Beogradu. Poslednji je radni dan i prvi dan ljetnjeg raspusta. Došla sam u stan, spakovala se i krenula na aerodrom. Putujem u Meksiko. Prošli semestar prijavila sam se na razmjenu studenata koja je uključivala istraživački rad vezan za drevni grad Teotivakan. Kao odličan poznavalac petroglifa pozvana sam da učestvujem na tumačenju novootkrivenih pećina nekadašnjeg grada Asteka. Predviđen je dvomjesečni boravak u Meksiku i povratak početkom jeseni.

Meksiko, 2. Jul

Jutro u lokalnom hotelu. Soba je svijetla, bijela i čista. Zrake ljetnjeg sunca miluju mi kožu. Miris kafe opija moja čula. Svaka stvar u sobi priča mi svoju priču. Sve one bacaju me u vrtlog vremena. Abažur mi govori kako je lično poznavao Napoleona, krevet kako je na njemu spavao Hulio Kortesar, tepih priča o Danteu koji je koračao po njemu, zidovi kažu da su slušali stihove Pabla Nerude. Dopada mi se ovdje. Niko me ne zna, a ja radim ono što volim.

15. jul

Upoznala sam njega. Radimo zajedno. Kakav muškarac.. Dugo nisam srela šarmantnijeg i zavodljivijeg. A tek osmijeh... Uživam kada se nalazim u njegovoj blizini. Iz nekog neobjašnjivog razloga osjećam strah kada sam pored njega. Gleda me halapljivim pogledom. Kaže mi da mirišem na bijele ruže.

10. avgust

- Poznavao sam tvoju majku.

- Nee, nee to nije moguće. Ne želim da pričam o svojoj majci. I dan danas se pitam šta se desilo i ko je ubio.

- Ja sam je ubio. Mirisala je na bijele ruže.

Muk.

25. jul

Pozvao me je na piće. Nemam iskustva sa muškarcima, zapravo nijednog do sada nisam imala. Čekala sam satima da se pojavi. Nakon dvočasovnog kašnjenja konačno se pojavio. Pored njega osjećala sam se minornom. Izgledao je tako njegovano, kao da je svakom centimetru svog tijela posvetio posebnu pažnju. Pričao mi je o svojim poslovnim uspjesima, završenim fakultetima. Hvalio se svojom inteligencijom. Njegova sposobnost izražavanja bila je nadprosječna, njegovi monolozi bili su intrigantni i hipnotički.

27. jul

Mislim da se zaljubljem. Želim da ga iznenadim. Odlazim do njegovog stana, ali mi ne dozvoljavala da uđem. Izguruje me sa hodnika pod izgovorom da mu je stan u haosu. Povjerovah mu.

28. jul

Poslao mi je bijele ruže i poruku na kojoj je pisalo Ne očekujem da razumiješ. Našem druženju je došao kraj.

8. avgust

Već 10 dana nisam ga vidjela. Na poslednjem sastanku molio me je da prestanem sa radom. Rekao mi je da nemam nikakve koristi od analiziranja petroglifa u pećinama Meksika. Bolje je da odem prije nego što bude kasno.

9. avgust

Na tragu sam velikog otkrića. Nailazim na pećinu koja nije predmet arheološkog istraživanja. Privlači me niz bijelih ruža koje su zasađene na njenom ulazu. Dah truleži mogao se namirisati na prilično velikom rastojanju. Prostor je bio pun muva koje su letjele u svim pravcima, ne obraćajući pažnju u šta udaraju. Smrad usirene krvi me gušio. Živci poskakali po živčanom sistemu. U polumračnoj zagušljivoj pećini stajao je radni sto i nekoliko stolica. Na sve strane bile su zapaljene svijeće. Ostaci ženske odjeće bili su nabacani jedan na drugi. Svuda po podu rasparčani dijelovi ženskih tijela. Na jednom omanjem stolu ležala je gomila ženskih slika, izlijepljenih mapa, markiranih imena i adresa žrtava. Nalazim 6 računa iz cvjećare, na svakom su poručene bijele ruže. Na stolu se nalazi i dnevnik ubice. Prije nego što počnem sa čitanjem, potajno priželjkujem da taj Trbosjek nije moj.. u momentu shvatam da ja ni ne znam pravi identitet svog radnog kolege. On mi zapravo nikada ništa nije rekao o sebi. Otvaram dnevnik. 7 detaljno razrađenih planova ubistva, 6 realizovanih.

Ja sam iduća!

2 sata kasnije

I dalje čitam dnevnik mog Trbosjeka: ... Danas sam izbo na smrt nevinu ženu. Tehnički juče, pošto je sad već jedan sat ujutru. Bilo je apsolutno fantastično. Ubijanje me je podiglo kao ništa drugo do sad. Osjećaj je nestvaran, kao da sve treperi, adrenalin i šok. Kako uopšte da opišem to? Bilo je nestvarno. Jako sam ponosan na sebe. Ubo sam je dvadesetak puta. Možda i više. Nisam brojao. Vrištala je i pokušala da me dohvati. Vikala je 'Šta je ovo j*te? U pomoć! Ostavi me!' Sada bi trebao da objasnim zašto sam to uradio. Pored toga što sam ubica psihopata, osjećam duboku mržnju prema ljudima trenutno. Činim to jer uživam...

On je sebe smatrao egzekutorom sa pravom oduzimanja života čistim dušama. Zbog toga se i nastanio u Teotivakanu, gradu bogova, gradu gdje čovjek postaje bog. Pažljivo je bilježio svaki pokret žrtve i razvijao plan do tančina i konačne realizacije. Na stolu takođe nalazim i gomilu starih novima. Iščitavam naslove. Na svakoj naslovnoj strani nalazim samo potrage za najozloglašenijim serijskim ubicama, među masom zastrašujućih likovima ja pronalazim i njegov:

Edmund Kemper, najozloglašeniji serijski ubica današnjice

Edmund Kemper najozloglašeniji serijski ubica današnjice ne zaustavlja se. Broj žrtava se svakog dana povećava. Meta su mlade studentkinje, netaknuta priroda za koje koristi metaforu bijele ruže. Mlade djevojke prvo zavodi do zaljubljivanja, nakon čega ih tjera od sebe vjerujući u moć obrnute psihologije. Kada se uvjeri da žrtva žudi za njim on je zarobljava na nepoznatom lokalitetu, nakon čega žrtva biva krvnički izmasakrirana. Na grobove svojih žrtava šalje bijele ruže.

Prema našim saznanjima Kemper je imao teško djetinjstvo. Odrastao je uz problematičnu i agresivnu majku. Iako je bio šarmantan, kao tinejdžer je pokazivao simptome sociopatije i nasilnog ponašanja. Zbog teškog djetinjstva, razvio je mržnju prema ženama, brutalno je ubio svaku od svojih žrtava. Edmund je skoro genije sa koeficijentom inteligencije od 147. Inteligenciju je iskoristio za izlazak iz mentalne ustanove prevarom, tako što je prevario ljekara na testu za otpust iz ustanove, pamteći sve odgovore.

...

Ostavljam novine.

Tup udarac.

Padam.

Mrak.

10. avgust

Budim se sa strašnim bolovima. Vidim ga kako se šeta lijevo-desno. Prišao mi je i rukom podigao bradu, da bih gledala u njega. Uporno sam skretala pogled kako se moje oči ne bi srele sa njegovim. Progovorio je grubim glasom, hrapavim riječima, ne skrećući pogled sa moga lica:

- Pretpostavljam da znaš zašto si ovdje.

- Ja ne znam ni ko si ti, a kamoli da znam šta radim na ovako groznom mjestu.

- O, znaš ti ko sam ja. Siguran sam da znaš. Ali to sada nije važno, važno je da znaš da ti neću nauditi. Koliko samo ličiš na majku...

- ..

- Mirišeš kao što je i ona mirisala.

- ... Pokušavam sebe da ubijedim kako ništa strašno nema u situaciji u kojoj sam se našla.

- Samo želim da znaš istinu, kad se već niko nije potrudio da ti je kaže.

- Ja sam ubio tvoju majku. Ona je bila samo jedna od mojih žrtava. Ja nisam živ. Usmrtila me je policija pri pokušaju bjekstva iz jedne mentalne ustanove. Ja sam samo projekcija koju sanjaš, a koja će ti pomoći da nastaviš svoj život. Ti nisi u Meksiku, zapravo nikada nisi ni sjela na avion. Nalaziš se u ordinaciji doktora Ugrenovića. Već 2 mjeseca ležiš u vještačkoj komi. Nisi mogla da se pomiriš sa smrću svoje majke, zbog čega si po treći put pokušala sebi da oduzmeš život. Ovaj put si otišla najdalje i ovo je bio jedini način da te spasim. Suočavanje.

*****

Otvaram oči. Zasljepljuje me bjelina bolničkih zidova. Iako je sve bio san ne mogu tako lako da se otrgnem od njega. Godinama sam se nadala da moja majka nije stradala od ruke jednog serijskog ubice. Sada sve razumijem. Morala sam proživjeti jedan dio majčinog života, koja je takođe bila arheolog i koja je boravila u Meksiku kada je stradala, da bih u potpunosti podnijela istinu. Zavoji na obje ruke i bol od oštrice žileta podsjećaju me na patnju koju sam preživjela. Ovo ljeto sam provela u bolnici živeći u snu. Iduće ću već nekako drugačije.

Milica Milović: JESEN U MOJOJ ULICI

-„Nedostaje mi leto“ , pomislila sam, dok je vetar postajao sve jači. Mrsio mi je dugu kosu koja mi je zaklanjala pogled. Evo je i kiša, naravno. Osećam kako kapi počinju da mi se slivaju niz lice. Koji trenutak kasnije, sva natopljena žurim kući da se što pre ugrejem. Sve je tako sivo, tmurno i tužno, samo nebo plače. Taj miris. Čarobni mirisi spremanja zimnica mešali su se po celoj ulici. Domaćice žure da što pre završe i postave tek pečene paprike na trpezu. A tek miris kestenja... Mmmm tako volim kestenje! Šetajući tako pokisla, nisam mogla da ne primetim da je ovo vreme utišalo dečiju graju i smeh. Uvek bi me uplašili kada bi u mrklom mraku istrčali iz žbunja igrajući žmurke. A sada- nigde nikog. Kako su kiše bivale sve učestalije tako se smeh i dečija sreća sve manje čula. Ulicu punu dece sada je zamenila tišina i muk. Promene su bile vidljive pri svakom koraku. Kako sam se udaljavala od prelepih mirisa sve više sam osetila ne tako prijatan miris kiše i dima koji je ukazivao na loženje i sve više me asocirao na zimu.
-Apćiiiiihhh! Ima li kraja ovom putu?! Još mi samo fali da se prehladim... Ne podnosim ovo vreme, a tek kišu ughh!
-Konačno sam stigla u topli dom. Tresem se, svlačim mokru odeću, apćiiiihh... Gotova sam. Čaj od nane, malo meda, ćebe i vreo kamin- to mi je trebalo! Lepo je. Sve ove jesenje boje, lišće koje vetar skida sa grana- lepo je, ali samo ako se posmatra kroz prozor. Sedim tako i posmatram ljude kojima vetar lomi kišobrane, koji trče da se što pre sakriju. Niko ne izgleda srećno, ili bar ja tako mislim. Jesen je naslikala prelepe pejzaže i obojila ih bakarnim i zlatnim bojama, utišala je zvuke a pojačala sve njene mirise. Ipak, ako mene pitate, leto bi moglo da traje 12 meseci. Nema ništa lepše nego kad osetiš tople sunčeve zrake na svojoj koži, slanu vodu mora, sladoled i sve te lepe stvari koje čine ovo doba za mene najlepše. A jesen, ko jesen, vlažna, hladna i tmurna, ne budi neke lepe misli i emocije. Hvata me depresija od same pomisli na nju. Mada, kao mala sam je volela, kao mala sam volela sva godišnja doba. Trčala bih po već požuteloj travi i skakala po tom šarenom lišću do iznemoglosti. Svakodnevno bi se smejali pijanom komšiji koji ni bez tog vetra nije mogao da vozi bicikl, a uz njega borio se poslednjim atomom da vozi pravo...a to je bilo sve samo ne ‘pravo’. A majka, ona je uvek pokušavala da me uvuče u kuću: “Hladno je deteee drago a i moraš da večeraš.” Tada nisam znala šta znači hladno, verovatno je ta dečija igra činila da se zaboravi sve, sve sem sreće. Tako da verujem da je odrastanje učinilo svoje, da je odrastanje učinilo da ne volim jesen. Možda je i krivo to što se lako prehladim kad dođu hladni dani, pa mi sve to kvari sliku o jeseni. Bilo kako bilo, danas kada prođem tom istom ulicom sve je drugačije. Kuće su starije, dece je manje, vreme se promenilo ali ostaju sećanja, sećanja na te bezbrižne dane.

Слађана Ристић: ВАРЉИВА ЈЕСЕН 1945. ("Јесен у мојој улици")

Сачекао је да се брод приближи. Море је доносило неки немир. Осјети притисак у глави и окрену се према узбрдици. Осјећао је да лебди у ваздуху и да ће сваког часа пасти на тло. Сунце је пржило тог септембарског дана. Сваки корак одзвањао је гласно. Сјети се времена када су тим улицама заједно трчкарали. Ни јесен више није иста. Бол у грудима га натјера да се заустави, наслони се на камену ограду. Није имао снаге да сачека и суочи се са оним од чега бјежи. Џеп на кошуљи помијерао се од јачине лупања срца. Куцало је јаче него икада. Кривио је живот што сад сједи ту, немоћан, а Михајло можда више није међу живима. При тој помисли остајао је без даха. Није био спреман да прими страшне вијести, човјек за то никад не може бити спреман. У глави врати вријеме када је лежао у болници, а Михајло је дошао да се поздраве. Сузе грунуше низ лице као и тог септембарског дана. Спусти се и још једном баци поглед ка мору. Брод је био све ближе. Више није имао храбрости да чека. У руку узе свој штап, своју трећу ногу, и пође низ улицу. Није био одушевљен јесењим бојама у којима је до ове године одмарао очи. Знао је од чега бјежи. У глави су се преплитале успомене. Били су нераздвојни све до те 1939. године. Од тог дана ништа није чуо о Михајлу. Знао је да на обали свако чека неког свог. Знао је да ће овај дан можда бити судњи.

Брзо се навукоше кишни облаци, вјетар поче узбуркавати море. Он се лагано спусти на клупу испред своје куће. Зачу се вриска људи. Брод је стигао. Звона на цркви се огласише. Није могао да разазна да ли звоне на радост или жалост. Вјетар је прекидао гласове који су допирали с копна. Његове мисли се заледише и поче штапом ударати о суву земљу. Крај њега протрча дјевојчица дозивајући своју мајку : Мајко, отац је дошао! Његово срце поскочи од радости, али се сјети своје боли. Душа је била болесна. Мајка и кћи се заједно спустише низ улицу и потрчаше ка обали. Он их испрати сјетним погледом. Бука се стишала, киша поче тихо падати. Била је то хладна, јесења киша, пуна успомена. Спусти штап на земљу, наслони главу на дланове, а из очију поче још јаче лити.

Чуо је кораке иза себе. Помисли да се враћа она весела дјевојчица, радујући се очевом повратку. На клупу крај њега спусти се очев стари, војнички кофер. Он га препозна. Михајло му положи руку на раме : Брате, жив сам!

Ivana Stanić: NEUHVATLJIVA JESEN ("Jesen u mojoj ulici")

Danas neću da mučim sebe nekim filozofskim mislima. Prosto rečeno, jesen je mešavina mira i njegovog antonima, razmišljanje o smislu, snovima, željama koje su halapljive i uvek hoće više. Jesen je razmišljanje o ljudskoj egzistenciji.

Poslednju jesen i moju tišinu je pokvarila ona. Ime joj je Neuhvatljiva. Biće koje postoji u ovom prolaznom svetu, ali i u nekom meni nepoznatom, neshvatljivom, nedostupnom. Koliko god se trudio da spoznam čula tog njenog transcendentalnog sveta, ne mogu. Vrata tog sveta su Sfingina zagonetka koju ne mogu da rešim. Jesen je pakao i čistilište. U ovoj komediji, ja sam glavni junak. Maštam o nebu Empirej, dok prolazim kroz paklene krugove. Neuhvatljiva tada napušta svoj skriveni svet. Ona u ulozi Arijadne, pruža mi konac koji je simbol spasa. Do Raja ne stižem jer ona uvek odlazi kada jesen nastupi na pozornicu. Ostavlja me kao da se ne znamo. Razumem ja njen odlazak, ona je satkana od latica, vesnik je radosti, a ja sam kiša i tmurno nebo. Nekad igramo uloge u komediji, a nekad smo dva ljuta protivnika. Nas dvoje kao dva pobednika kada proleće živi, nas dvoje kao dva gubitnika kada jesen dođe da naplati ceh. Liči malo na Jelenu, ali opet ne mogu da joj poklonim to žena koje nema. Zato joj poklanjam Neuhvatljiva. Sećanje bledi. Miris joj je iščezao. Zaboravljam mart. Ne sećam se više njene pitagorejske melodije, ali vidim da mojoj duši fali Arijadna, ono proleće. Zaboravljam naše svemirske priče o kosmosu, Mesecu, Vivaldijevim godišnjim dobima, filmovima, Dalijevim paklenim bojama... Predugo boravi u tom svetu.

Dodirujem listove i osluškujem jesenju tišinu. Shvatam što ona odlazi i dolazi. Gledam u plavo prostranstvo u daljini. Cigareta je izgorela. Sam sam, ali ne osećam usamljenost, jer tu je ona negde, lepša od Venere. Bio sam u zabludi, ova jesen je neće izbrisati, neće je oterati. Ovo je naš mir, odmor, naše ćutanje. Ovo more i ova jesen zajedno štite naše sledeće proleće. Siguran sam.

Јелена Марковић: КАД ПРОШЛОСТ ПОКУЦА НА ВРАТА ("Јесен у мојој улици")

 Zora se najavljivala na prozorima kada je shvatila da joj čitava noć nije bila dovoljna da nešto napiše. Širom je otvorila prozore. Mnogo toga se izmenilo, jesen je odisala nekim posebnim mirisima i bojama. Prazna boca Provansa, stajala je kraj kompjutera i polu prazne čase na kojoj je ostao trag njenog ruža. Ustala je, a potom iz ormana izvukla svilenu bluzu koju je upasala u svoj omiljeni par pantalona. Dopadao joj se način na koji joj ističu figuru.Uprkos bolu u stopalima , obula je najskuplji par potpetica. Kosu je brzim pokretima pokupila u pundju .Još samo crveni ruž i spremna je. Burna noć bila je iza nje. Kroz nekoliko minuta našla se u Cafe de Flore u koji je svako jutro odlazila. Ispijala je poslednji gutljaj čaja , držeći parče toplog kroasana u rukama , pogledom prelazeći preko pletenih stolica .Začu se škripa ulaznih vrata . Krajičkom oka zapazila je nešto nalik na senku korpulentne žene koja je prošla kraj nje, i ne pridajući veliku pažnju , preusmerila je pogled na Luvr. Očarana samom spoljašnjošću muzeja , zapitala se zašto ga još uvek nije posetila. Pogledavši kroz kišom umazan prozor, na trenutak obrati pažnju na ljude. Svi negde jure, a niko da zastane i pogleda oko sebe, Pariz je tako čaroban u jesen pomisli M. Iz misli je trže miris koji ju je podsetio na nekoga i u sekundi vratio u prošlost. Pogledavši na sat shvati da je pre petnaest minuta trebala da bude u redakciji. Ustala je, i krenula prema izlazu ugledavši je. Zar je moguce da je to ona, pomisli M. Stajala je tako, nepomično, par sekundi, njoj se pak činilo kao večnost , razgolačenih očiju, dok su joj se kroz glavu vrzmale misli koje je uporno pokušavala da odagna govoreći sebi da produži dalje . Bezuspešno. Oblio ju je hladan znoj . Imala je utisak da tone duboko u tamu, nema kud. „ Gosopodjo, da li je sve u redu? Zabrinuto upita mladić koji je sedeo za susednim stolom . Nije sigurna ni da li ga čuje, kao da su joj sva čula otupela. Oči joj se napuniše suzama. To je ona, to je zaista ona..

Ne toliko daleko, ali dovoljno blizu da je primeti , žena koja je bila u poznim godinama , izrazito plavih, tužnih očiju, korpulentne gradje i zabrinutog izraza lica,ispijala je svoju prvu jutarnju kafu. Podiže glavu želeci da načini neki gest kojim bi privukla pažnju konobara koji se nalazio nedaleko od nje i vidno se udvarao jednoj mladoj dami . Njena bela put, rumeni obrazi i crna kosa čiji je pramen nervozno uvijala oko svog prsta je podseti na nju. Neprimećena od strane mladog, zaljubljenog konobara, nervozno pogleda po kafiću ne bi li ugledala drugog ali u trenutku, pogled joj se zaustavi na njoj. I dalje je nepomično stajala. „ Ne, to nije ona, to ne sme da bude ona“ čuje sebe kako šapuće nespretno trpajući stvari sa stola u svoju pohabanu torbu stavljajući crnu beretku na svoju odveć sedu kosu i istovremeno zakopčavajući kaput. Užurbanim koracima , uputi se ka izlazu. M. je u glavi odzvanjao zuk potpetica i nakon nekoliko sekunda pribra se i teškim koracima krene ka izlazu pokušavajući da je dozove, ali glasa joj je ponestalo. Otvarajući vrata, talas hladnog vazduha je zapljusne i učini da se pribere i vrati u realnost. Kap kise padoše joj na vrh nosa. Ćak i kiša ima drugaciji miris. Mrzovoljni ljudi, oborenih pogleda su se u žurbi sudarali oko nje, noseći svoje šarene kišobrane boreći se sa vetrom dok im je lišće šuštalo pod nogama. Više je ne vidi. Toliko emocija je ključalo u njoj i više nije mogla da se obuzda. Odmor, potreban mi je odomor, pomisli. Desnom rukom pokušavala je da zaustavi taxi, dok je u levoj držala telefon razgovarajući sa šefom, moleći da posao za danas odradi kod kuće. Već uveliko pokisla, potpuno zbunjenja, ulazila je u taxi. Rue de L'Anncienne-Comedie rekla je, i zalupivši vrata poželela je da danas nije ni ustala i kreveta.

Милош Петровић: АВАНТИ ПОПОЛО ИДЕМО ОКОЛО ("Како сам провео летњи распуст")

Слобода. Онај осјећај кад заборавим који је датум и који дан и уживам у пијаним данима и шупљим причама. Љетњи распуст ме одавно не асоцира више на море, сунце и позерај. Више волим да се препустим ситуацији и чекам да се нешто несвакидашње деси, а увијек се то догоди, без изузетка. Испомоћ при присјећању на ово путовање ми чини телевизор. Видим Мемедовића како сасвим природно бауља по Словачкој, то је то. Буди ме звук телефона који ме тјера да главу тешку тону окренем ка њему. Ко ме буди овако рано сад? Да, да, баш је рано, скоро је три, људи се са посла враћају сад. Са друге стране жице чујем познати глас али још не могу да спознам ко је. Кад ми је то пошло за руком запамтио сам пар кључних ријечи, извлачење, Словачка, утакмица. Мало разочаран схватам да нисам стигао ни да помислим на монотонију свакидашњице а она се већ распршила и препустила Братислави улогу окупатора мојих мисли. Примјећујем само тмурну боју око себе, да тмурну. Алкохолизам је болест али када се навикнеш знаш како да се носиш са ситуацијом па ти и није страшно. Кључ од аутомобила је на столу, никад не возим пијан што значи да ме је неко довезао синоћ, ето имам о чему размишљати уз кафу, лијепа јутарња енигма. Чекам сопствени одраз у огледалу у страху од не баш репрезантивног израза лица, али ево га, може проћи. За сваки случај стављам наочаре да некоме не нанесем трауму, толико емпатије бар имам. Ужурбано крећем и рукујем се са капијом, сад ми је тако једноставна и банална, а у повратку је увијек срдачна, једина зна да дочека црну овцу бијелог стада. Чујем очево стандардно „памет у главу“. Увијек та реченица, вјерујем да је аутоматски каже и да му је на брзом бирању кад са мном разговара. За то вријеме Мемедовић се спушта до Мађарске, није претјерано одушевљен али покушава то да прикрије пластичном фацијалном експресијом, иста нам је туга мој Јоване. Стижем на договор за пут и чујем да се иде кроз Мађарску, хладан зној ме облива, прва асоцијација ми није ни Будимпешта, ни гулаш, ни ватерполо већ пендрек, мађарски пендрек ког осјетим на сваку промјену времена јер је једне године елегантно плесао по мојим ребрима. Мијењам канал, Шешељ пали хрватску заставу, жао ми га је некад, заробљен је у времеплову, а да Хрватска... Такође план је да се прође прво кроз братску нам Хрватску, лијепу нашу, све љепше од љепшег. Брзо паковање још бржи полазак и следећа сцена које се сјећам је како се будим у празном аутомобилу и панично покушавам пронаћи сапутнике. Излазим и видим таблу „Добродошли у Вуковар“ и њих испод ње, мудар потез браћо али ипак ћу га прескочити. Тек што смо наставили људи из других аутомобила нам нешто сигнализирају и машу рукама, ма да, видјели су малопређашње глупирање код табле и сад је ђаво дошао по своје. Окрећем се иза да видим да ли нас ико прати и видим отворен гепек, возач хистерише на неодговорну особу која је заборавила да га затвори а ја му се придружујем и чак бирам сочније псовке и галамим, а наравно да сам ја заборавио да га затворим. Докотрљасмо се некако до Осијека и ту слиједи блокада, аутомобил на самрти а ми га гурамо насред кружног тока, кроз главу ми пролази мисао да ако ово све преживим мораћу нешто и да запишем јер је штета да буде још једна у низу прича којих се сјећам кроз маглу или уопште не. Када је кочија коначно преминула, мени је припала част да заустављам браћу Хрвате и молим за помоћ, а то несвјесно радим у тренутку када је на мени мајица са натписом Четници, знам, паметнији сам него што изгледам. У том тренутку се присјећам очевих ријечи и закључујем да памети нема а све су шансе да неће ни главе бити. Осванули смо на обали Драве и одлучили да се ипак морамо вратити кући, ипак тада наилази још један аутомобил са нашим „колегама“ који су, гле чуда имали једно мјесто вишка и оно је договором припало мени јер сам се једини неславно провео на једном од пређашњих гостовања, карма је чудо и заиста вјерујем у њу. Доста је Шеки, да видим шта још има. Следећи канал је неки ретро спортски, прича како је Бинић мокрио у пехар Лиге шампиона, па су играчи Јувентуса пар година касније из истог пили шампањац, а да, то ме асоцира на следећи догађај. Прву бензинску пумпу у Словачкој памтим по једној људској креатури средњих година и не баш пријатељског израза лица. Тражи мој ранац на пар минута, а на питање за шта му треба одговара пјесмицом „аванти пополо идемо около да нешто крадемо“, осталих стихова се не сјећам а мора да и нису битни чим их нисам меморисао. Јаки су му аргументи а вјерујем да је и сам такав. Нисам имао другу опцију, уступих му ранац а кроз десетак минута радници на пумпи су били у минусу а ја сам добио пиво као награду, хвала ти чудни човјече. Касније сам чуо да је та пјесмица смишљена 1991. у походу на легендарни Бари, какве ли флешбекове ти људи сад имају, све бих дао да сам могао бити на њиховом мјесту тад. Најзад долазак у Братиславу и сама утакмица пролазе у мирном али и досадном тону. Ријеткост је да на нас домаћини гледају благонаклоно и пријатељски те смо били изненађени и смушени у реакцијама на све то. Следећи канал, пола пет је, почиње утакмица ниже енглеске лиге, једини прави фудбал који признајем. У уводној шпици приказују препуне трибине и на њима типичне британске њушке, а да, имам нешто и за то. Након утакмице стижемо у један омањи хостел, и тражимо два кревета а улазимо нас петорица, Србин није Србин ако нешто не мути и не вара, то нам је у генима и по томе нас препознају. На опште запрепашћење затичемо огромну собу са мноштвом кревета на спрат која је јако личила на бордел. Таман што сам сложио своје уморне кости на нешто што се називало кревет, осјетих гуркање и чух непријатно гунђање покрај себе. Енглез, хипстер, видно надрогиран покушава да ми објасни да лежим на његовом кревету и показује картицу са бројем собе коју ја наравно немам. Љубазно га молим да ипак ноћас преспава на столици у ходнику и да му неће бити баш најпаметнија одлука у животу да оде на рецепцију и да се жали. После пар минута чујем тихо негодовање и шкрипу столица, тј. прављење импровизованог кревета, и ко каже сад да су Енглези стока? Ујутру несретника затичем учауреног на поду, вадим из ранца украдено пиво које сам добио, стављам црвено-бијелу налјепницу и остављам крај њега, услуга за услугу, жив ми био Горди Албионе. Кад ме неко пита како ми је било, одговорим ништа посебно, пиво, пут, утакмица. Ипак је боље ићи около него право, јесте погрешно али је занимљивије и оставља трагове.

Lana Lemajić: MIMO MENE ("Jesen u mojoj ulici")

Ležim u teškom, zanesenom lišću.

Protiče mi veče

Ne bojim se: uvenuću.

A kako samo pjevaše moje plave vene.

Dopre do mene neki znatiželjan pogled, krajičkom oka

Pa me pita: kakve su to sjene?

A preda mnom samo ponor duboki. I kamenje hladno.

Dan za danom…

Tupe su kazaljke na satu.

Čamotinju prekide ruža jedna divlja.

U cvatu.

Koliko je mila i rumena bila,

Toliko je trnom okopnila.

Gledam je. Ona rađa se i vene.

Mimo mene.

Plač lišća najednom se stiša. Zaćutim.

Poče kiša…

Pa se mislim: svijet nije nasumičan.

U daljini čujem glas moderan, vičan

A bliže uz drum cigani rastrčani

Kojima sam sličan.

Oni me ne bole.

Skrštene mi ruke, oči me izdaju.

To proroci dušu mi prodaju.

A muke se smiješe dok srce mi pati...

Bježite u mrak.

Moju tamnu odaju.

Gdje ponositi odole.

Ležim u teškom, zanesenom lišću.

Prolaze dani.

Plašim se: preboljeću.

Snežana Orčić: OPOMEN ("Jesen u mojoj ulici")

Svi su zaobilazili to mesto u širokom luku. Odisalo je vlažnim vazduhom i težinom sopstvene tuge. Ipak, pored njega se moralo proći. Ukalupljeno u sredini ulice, bilo je deo nje. Pored niza običnih kuća, ona je bila zadužena da razbije monotoniju sličnosti. Mali kućerak, veselog izgleda i neizmerne lepote. Uvek uređenog dvorištanceta, sveže ofarbane fasade i zadivljujuće noćne rasvete, mamila je prolaznike da zastanu. Međutim, svako ko bi prilazio osetio bi srce kako se steže i olovne okove koji su se vezali oko njihovih nogu, vukući ih ka svom izvoru, ka kućici. Priča o njoj, nije nikom bila poznata. Nije se znalo ni ko živi tu, niti kako se ta kuća održava tolike godine.

Moja porodica je imala tu nesreću da budemo prve komšije. Cela ulica zamirala je kad god bi kućica pustila težak uzdah. Taj vetar raočaranja poneo bi svu radost cele ulice daleko van dometa naših srca, a naravno mi kao prve komšije, bili smo najjače pogođeni ovom prirodnom emotivnom katastrofom. Ne sećam se trenutaka da je naša kuća ikad imala lepih i radosnih momenata. Pitate se što se nismo iselili iz te ulice koja toliko melanholična i zarazna u svom bolu? Nismo mogli. Ne mi, nego bilo ko iz naše ulice. Kad god je to neko i pokušao, da se usudi da se iseli iz ulice, lanci iz temelja ovog kućerka snažno bi pritisnula dušu, čak do smrtnog trenutka.

Moja ulica, inače, nije imala mngo čime da se pohvali. Svu fizičku lepotu ulice, uzela je ta kuća, pa su naše izgledale poprilično otrcane. Ljudi su bili mrzovoljni, zavidni, ispunjeni nečim što bi se moglo nazvati frustracijom, a većina njih je bila i bolesna, te su bili nalik hodajućim leševima koji nikako da izdahnu. Odmor od ove sumornosti, pronalazili smo kada nismo u ulici. Ali i tada je kao opsesija ova ulica stajala u podsvesti, pa samim tim, ako smo i pomislili na što drugo, ili se nasmejali, vene u nama bi se zgrčile izazivajući disfunkcionalnost u nama na kraće vreme. Dakako, neobično je bilo i to da jedino u našoj ulici jesen nije postojala. Redovno bi posle neizdržive letnje vreline, nastala hladnokrvna zima uništavajući sve pod sobom. Mi, kao stanovnici ove ulice, nosili smo godišnje doba sa sobom. Ledili svaki korak ili topili svaki dodir. Zbog toga je proleće bilo najblaže za nas, najviše se poklapalo s vremenom van naše ulice. Prema tome, ulica i ljudi u njoj bili su svet za sebe.

Bilo je i onih blesavih ljudi koji su iz znatiželje dolazili da vide šta je to toliko posebno u Ulici kestenova. Onda bi pred kućicom izgubili svaku snagu, pali na kolena i plakali kao deca prisećajući se bolnih trenutaka svojih života, a najčešće su ti trenuci imali nostalgičan ton. Niko se ovde više ne bi vraćao, noseći traumu sopstvene duše u sebi. Jedino smo mi bili osuđeni na tugu jer se niko nije ni usudio da se bori protiv nje. Pokušali su jednom da spale veličanstvenu kućicu, ali bi svaki pokušaj da joj se naudi zaustavio neki prirodni fenomen poput oluje, uragana, poplave, itd..Ukratko, kućica je bila koren boli u nama, a niko nije mogao da je iskoreni.

Uplakana jednog dana, pod cičom zimom, iscrpljena opsesijom ove kuće, krenula sam u unutrašnje putovanje rovareći sobom. Svaki korak ka vratima ovog izvora bio je uništavanje svega postojećeg u meni. Pokucala sam.

- Mogu li da uđem?

Govorila sam u suzama. Vrata su se sama otvorila. Začuđena učinkom svojih reči,nisam bila spremna za sledeći šok. Preda mnom je stajalo biće sklupčano u ćošku praveći od sebe reku suza. Biće je grčevito jecalo i sva bol koja me je stezala, pukla je. Sva bol bila je u tom biću koje me i nije primećivalo, a mene je obuzimala nežnost i ljubav. Nešto se desilo. Svi smo bili slobodni. Sem tog bića. Zabezeknuta prizorom i onim što se dešava, stajala sam nepomična čekajući šta će se sad desiti. Ne znam ni sama da li sam očekivala bajku, te da iz klupčeta tuge nastane savršeni princ ili devojka vanzemaljske lepote, ali nisam videla ništa od toga. Nije se dešavalo ništa. Biće je plakalo, a ja sam posmatrala. Nesigurna u svoje buduće postupke, da li je bolje okrenuti se i otići ili poduzeti nešto, plašila sam se sebe. Ipak, slobodni smo, šta ima tu još da se rešava? Ali biće plače. Prišla sam i zagrlila ga, iako je svaki dodir u sebi smenjivao vatru i led. Plač se smirivao, temperatura je dolazila u normalu. Zatvorila sam oči kako bih osetila blagost i mekoću ovog bića. Zagrljaj je izgubio rok trajanja. Htedoh da upoznam biće i razumem njegovo postojanje kako bi se rešila misterija i kućice i ulice i suštine onoga što se u kućici nalazilo. Otvorivši oči, shvatila sam da sam sama, okružena divnom jesenjom noći. Biće se nalazilo u svakom požutelom listu, u prijatnom povetarcu, u kapljici kiše. Nestala kućica je svoju lepotu raširila po našima i ulica je napokon izgledala kao...obična ulica u jesen.

Nakon svega, u razgovoru s komšijama koje smo nakon mnogo godina, počeli da upoznajemo, ustanovili smo da niko nikada nije pokušao da upozna to mesto i njegovu strahotu. Uvek se kretalo nasiljem koje je ta bol probudila u nama. Razumevanje tuđe boli bilo nam je strano zbog zaokupljenosti sopstvenom. A tuđa bol bila je izvor svega u nama. Tuđa usamljenost bolela je sve nas, a mi nismo imali hrabrost da upoznamo sebe i pokucamo na vrata. Jer, na posletku, lepa reč i gvozdena vrata otvara.

Ulica kestenova postala je najlepša ulica u gradu. Jesen je njoj bila neodoljiva, izgubivši svu melanholiju koja se istoj pripisuje. Jedna sam od retkih, možda i jedina koja može da kaže da je upoznala Jesen. U njenom zagrljaju, upoznala sam sebe. Njen zagrljaj nema rok trajanja.

Невена Савић: РАМ ("Како сам провела летњи распуст")

Муве се саплићу око твојих власи праве строј гледам их док играју у твојој коси твоја глава има топло језеро у себи она је пробушена отворила се и показала своју унутрашњост збрчкано као попара кад уври у плеханој шерпици коју смо толико пута доручковали овог лета пре него што ће Черкези стићи ја сам стављала кестенове у уста и ти си се смејао томе а ја сам волела да пљувачка сакупи сву прашину са земље и да онда померам језик између глатких бокова кестена летео је вихор испред спарине као фама када смо барјак носили под којим смо тражили ослобођење а добили батине као псета светозареваца и ти си отишао иза решетака да ме никада више не видиш у коб сенке и нож чекања пресуде али су ти руке биле ужарене не овако хладне на мој додир смешне су ти руке ти никада не држиш руке тако и уста и тело стварно глупо никада ниси био овакав и кад си знао да се урољaш као свиња е баш тако са својим Циришанима па ни кад те зезао Морфеј са Пером наравно сећаш се никада ниси био овакав али те ах колико те благи Боже волим највише највише Боже како смо срећни више него што смо летос били и прошлог и сваког сада смо лепши види нас Боже у крви и смраду срећне види нас смрти видите пандури како вам се смејемо док нас батинате преко лица и распуклих уста без свих зуба у локви летње крви на улици сами и у рову смешани са удовима мозговима језицима који не разумете и мувама које сте послали као гранате на нас топовско месо које страда за оно парче у кршу горе у пламену горе космајском и порезе и даџбине и демократију крвљу да чистимо одору слатког нам европејства горке слободице беле и протуве иду нам знаш ли их не не ко сте ви нисте пандури не њега то а не то не може ја сам овај мундир липом мирисала и дугмад ушивала трипут да најлепши будеш мој добровољац реци им да нећеш с њима заједно је с тобом овде дошла моја молитва којој си се смејао као кестеновима и твоје обећање да стижеш преткрај лета и ево те на међи где нам чекање почиње кажи им да ме не вуку овако не дозвољавај Игњате боли ме не не молим вас немојте ја га нисам целивала што бежиш с њима не издај нас Игњате, оптужујем.

Светозар Марчета: ЈЕСЕН У МОЈОЈ УЛИЦИ

Јесени у мојој улици више нема... не за мене и не за нас.

Сва годишња доба су ми постала иста, томе нема спора. Принуђен сам да дане посматрам са неке дистанце и из неке таме која ми више није нимало страна. Све је ствар навике. Ипак, људи често причају да воле јесен, и сада док размишљам сетим се да сам је и ја највише волео. Да, да – баш јесен. Сва деца света су опседнута гажењем сувог лишћа, па сам тако и ја некада газио и дане проводио заслепљен руменилом свега. Глув за мајчине грдње, скакао бих данима по том лишћу – све док оно не прође из жутог у црвено, а из сувог у блатњаво влажно. Тада сам знао да се јесени ближи крај. Као дете, становао сам у улици близу школе и та, иако врло оскудна улица, имала је прави јесењи шмек. Опало лишће старих храстова обојило је узани друм, док су се са оближње пијаце дерали продавци бундева надмећући се ценама и јачином гласних жица. Одмах до пијаце, била је увек топла и недоступна господска гостионa, у којој су седеле даме, трговци, апотекари, и уопште људи јефтиног морала и скупих одела. Нисам то тад знао. У гостиону нисам смео ни да привирим, али памтим мирис дувана помешаног са женским парфемом и звук клавира који је допирао изнутра, када би се на моје одушевљене врата случајно отворила и приказала ми тај други свет. Пар метара даље обитавали су богови мог детињства – увек расположени улични продавци кестења. Њихове таландаре биле су мој лични олтар, а њихово друштво велика већина мог дотадашњег животног искуства. Са мирисом тог кестења у носу и са често крпљеним ципелама пуних воде, посматрао сам пролазнике, а највише даме које излазе из гостионице. Оне би ми куповале печене бундеве, а ја сам им махао и задивљено гледао у дивне беле коње, који тако аристократски језде калдрмом, далеко од мене и од мојих дечачких очију. Када би на другој страни улице сат одзвонио седам, одлазио бих мајци и причао јој o бојама, о коњима и кестењу, а она мени о возовима и далеким планинама - које су, мислио сам, само њој биле познате, и с тога мени неописиво занимљиве и бајковите. Са мислима далеко у тим планинама, вођен благим ветром који лупа у прозорска окна, тонуо бих у сан.

Мајке више нема, а нема ни снова. Нема мириса и нема боја. Нема нити било чега другог. Лишће прекрива раштркане дрвене куће и мермерне кровове наше улице, али јесени нема... не за мене и не за нас.

2. JESEN U MOJOJ ULICI / KAKO SAM PROVEO-LA LETNJI RASPUST

Nakon uvodnog časa na kojem smo se upoznavali putem kratkih priča, u drugom zadatku ćemo se baviti prvom velikom temom na Kursu kreativnog pisanja proze, a ujedno i prvom velikom temom književnog stvaralaštva – temom originalnosti, odnosno autentičnosti

Ovoga puta ćete pisati kratku priču na jednu od dve ponuđene teme. U pitanju su prozni zadaci koji su vam dobro znani iz osnovne i srednje škole:

1. JESEN U MOJOJ ULICI
2. KAKO SAM PROVEO/LA LETNJI RASPUST

Ponuđene teme su vam verovatno ostale u zlom sećanju, i to sa razlogom. U pitanju su banalni zadaci čiji je cilj razvijanje osnovnih elemenata pismenosti kod školaraca, a ne pružanje prostora za stilske bravure. Takvi zadaci bili su puni stilskih i tematskih opštih mesta: nije bilo deteta u razredu koje nije pisalo o „tepihu od uvelog lišća“ ili „kupanja u suncem okupanom moru“. Upravo će u tome ležati izazov: vaš zadatak će se sastojati u tome da prevaziđete trivijalnost početne teme, odnosno njena stilsko-motivska opšta mesta, i napišete kratku priču koja će biti (na ovaj ili onaj način) autentična i inovativna. Ovoga puta, dakle, pre svega vežbamo veštinu koja stoji na početku svakog stvaralačkog rada: osmišljavanje izazovne ideje koja će vam dati dovoljno „materijala“ (stilskog, motivskog, idejnog) za pisanje dobrog proznog teksta. Istovremeno, diskusija na času biće između ostalog posvećena i razgovoru na temu umetničke originalnosti, odnosno valjanosti i nevaljanosti određenih tema i književnih postupaka. U čemu se sastoji umetnička originalnost, i da li postoje književne teme koje su „inspirativnije“ od drugih? Pokušaćemo da rastumačimo na narednom času!

Ne postoje ograničenja u načinu odgovora na ovaj zadatak. Ukoliko želite, možete napisati rad koji će i dalje ostati veran deskriptivnom, odnosno dnevničkom diskursu sa kojima se obično povezuju navedene teme – ali koji će biti ovoga puta biti pisan naprednijim, izazovnijim stilskim rešenjima (pesmom u prozi, tokom svesti, itd.). Sa druge strane, možete se odlučiti za različite tematske inovacije i napisati kratku priču u ključu žanrovske književnosti (horor, triler, fantastika…), parodije, fikcionalizovane ispovesti itd. Vaša priča, naravno, ne mora biti istinit opis ili sećanje, već može biti potpuna fikcija: „Jesen u mojoj ulici“ može podrazumevati i priču u kojoj prozni subjekat živi u npr. Njujorku, dok „Kako sam proveo/la letnji raspust“ može biti pisano iz perspektive neke druge ličnosti osim vas: istorijske, književne, mitološke…

POSEBNA NAPOMENA:
Priči ćete dati sopstveni naslov, a temu koju ste odabrali stavite kao podnaslov.

***

Radovi se moraju poslati do petka, 26. oktobra. Naredni čas održaće se u utorak, 30. oktobra. Ukoliko imate bilo kakvih pitanja u vezi sa zadatkom, pošaljite ih na mejl (ffproza, miloshjocic) ili dođite na konsultacije kod prof. Jocića.

Srećno pisanje!

Đorđe Grmuša: KNJIŽEVNO VEČE GOSPODINA B

Ovo veče se dugo čekalo, označavalo je samo jedno, a to je njegovo vraćanje na scenu. On ipak nije bio kao svaki drugi pisac, a to mu je samo išlo u prilog. Njegova umetnička duša bila je sklop genijalnosti i strastvenog alkoholizma. Valjda je i zbog toga pisao tako dobre romane. Njegove književne večeri su izgledale potpuno isto, baš kao i ova sada. On bi tako sedeo za glavnim stolom na kojem bi se nalazila potpuno nova knjiga, a pored nje tek otvorena flaša crnog vina. U ruci bi držao neku jeftinu cigaretu koju bi nakon par dimova odlagao na obližnju pikslu, sve vreme prateći očima stanje euforične publike.

- "Džon je tada sišao niz drvene stepenice i zaputio se ka svojoj radnoj sobi" - završavao je prvo poglavlje dok mu je vino potpuno nestajalo iz flaše.

- Gospodine B, zanima me da li ste to napisali iz ličnog iskustva? - zapita neki namrgođeni novinar iz prvog reda.

- Znači, već ste počeli sa glupim pitanjima? - reče B, vadeći novu flašu crnog vina na sto - ako tako nastavite, nikada nećete naučiti opšta pravila pisanja, zato bolje slušajte, a ne zapitkujte!

Zapalio je novu cigaretu i otpio novi gutljaj vina. Čitao je čas brzo a čas polako. U nekim naletima bi zastao i dobacio po koju reč pojedincima iz publike koji su ga navodno nervirali. Ponovo je popio vino na iskap i nasuo novu čašu. To ga je na kratko oraspoložilo, spustio je pogled na papir i vratio se čitanju.

- " Tada je Džonu došla ideja da uzme pištolj iz fioke"! - opet je podigao pogled ka publici očekivajući neka glupa pitanja. Mada,dobro je znao da su to samo izgovori, samo je tražio razlog za svađu. - znate kako, Džon se nije razlikovao od vas, idiota, koji ste ovde prisutni. Takođe, smatram da niko od vas nije ni malo bolji od njega! - Došavši do pola druge flaše zapalio je novu cigaretu prateći to osmehom. Smejao se svim čudnim pogledima koje je prezirao.

- Gospodine B, da li smatrate za tačno da inspiracija dolazi iz opijanja? - novo pitanje je izletelo iz publike.

- Ko je to rekao, aha, vi, tamo u crnom sakou! Vaše poznavanje umetnosti i inspiracije je ravno amebi! - Polako je završavao drugu flašu vina. Brzim pokretom ruke je spustio praznu flašu na pod i uzeo novu. Nakon što je nasuo vino u čašu, uze cigaretu koju je lagano zapalio uz trzaj šibice. Povukao je jedan veliki dim i izbacio ga uz duboki izdisaj. Nije vredelo. Opet je imao onaj nalet besa zbog kojeg je tražio bilo koju žrtvu na koju bi se mogao iskaliti. Bacio je novi pogled na publiku, prepuštajući se kiselastom ukusu vina koji je lagano klizio kroz njegovo grlo.

- Gospodine, vi ste nula od umetnika! - Začu se novi glas iz publike - Posmatram vas čitavo veče dok vi tu pijančite i pričate nekakve gluposti pred ovolikim svetom! - Čovek se ubrzo pridigao sa stolice i hitrim koracima krenuo ka stolu za kojim je sedeo B.

- Priđi, reci mi to u lice, hajde! - Reče B. sipajući vino u staklenu čašu.

Dugonogi čovek se brzo našao ispred razbesnelog pisca koji je brzo skočio sa svoje stolice oborivši je uz tresak. Tada ga udari iz sve snage u desni obraz oborivši ga time na pod. U sali se istog trena prolomi jeziv vrisak i ljudi pohitaše brže-bolje da razdvoje ovu dvojicu. B. je psovao iz petnih žila mlatarajući rukama po vazduhu. Više se nije trudio da udari samo dugonogog čoveka već bilo kog ko mu se našao pri ruci. Brzo se dokopao one flaše sa vinom i zaputio se ka izlazu iz sale, sve vreme mrmljajući nešto što je ličilo na "svi ste vi gomila idiota". Da, tako je rekao on, Čarls Bukovski, časna reč!

Dragana Drlačić: RAZMIŠLJANJE JEDNOG SASVIM OBIČNOG POSMATRAČA STVARNOSTI

Dok budeš čitao sledeće reči kazačeš kakve veze sad imaju snovi sa istinitošću trenutka, a nećeš pomisliti da je možda sve odatle i došlo****

Ja ne znam, možda ti znaš gde nestaju snovi kada se prenemo? Ti mi kaži ko ih pušta u noć a zarobljava u osvit? Kaži još i ovo zašto se sneva? Zašto pogled u realnost nije dovoljan? Zašto mene ne zadovolje npr. boje stolica u kaficu u kome se nalazim, prekrivac sa šarama na susednom stolu za koji ne mogu reći da nije predivan čak možda i savršen ali nije do toga, nije do površine. Postoji žal za nečim dubljim, progovoriće šolja ispijene kafe pored mene: - zar nisam ja ta dubina? Odmah  ispred mene stari sat sa klatnom će otkucavati, pomeraće svoje klatno levo desno, čuje se buka, jedni se pozdravljaju, drugi dolaze, sat traje. Stoji, sve drži pod kontrolom, ni je lep i savršen kao prekrivač sa stola ali gospodari prostorom, odaje utisak kao da su sve ostale stvari tu samo zbog njega ne, nije on nikako jedinstven izvan prostora kojem pripada ali tu gde postoji nema valjanog protivnika. Pogledom tražim klavir, nalazim samo gramofon, krajičkom oka primećujem i figuru slona. Radujem se! Snovi i realnost su ipak pronašli ravnotežu, zapečaćenu mojim umom.

Ela Čanji: MOJA POETIKA I ZAŠTO JE NEMAM

„Hajde, zapali“ , Senka me nutka cigarom. „Znaš da ce te to osnažiti.“

Skrećem pogled sa beskonacno-mahinalnog skrolovanja fejsbuka. „Sestro, dosadna si.“

Senka se ceri na mene. „Znas da perverzno uzivaš u meni.“

„Možda. Al nije sad vreme za to. Sad je vreme za Promenu.“

Senka sama pali cigaru. Zapravo je i ne pali, ona se cela leluja i pućka samu sebe.

„Tebi je svaki dan sutrašnji dan za promenu.“ , frkce malodusno. „Pardon ... PPPProoomenu“, kezi se bezobrazno. „Preboli svoju nemogućnost.“

„Smaraš. Ozbiljno. Promeniću se.“

„Je l zato i dalje skrolaš fejs?“

„Nerviraš me.“

Senka se obavija oko mene. „Nedovoljno, očigledno. Volis da se maziš sa mnom. Je l da??“ Da ima oči, sad bi umilno treptala okicama na me. Gadim je se. Palim cigaru.

„De, de, vidiš kako je lepo sada?“ , pokušava da me tapše po ramenu, alI njen dim prolazi kroz mene. Ti nikad nisi, nikad nisi ...bio stvaaaaran, automatski pevušimo obe.

„Samo to što pričam s tobom znaci da si privilegovana“ , svaki novi dim dodaje mi dozu samopouzdanja. Cigara se ležerno baškari među mojim prstima. Ne detinje, ne početnički. Ženstveno. Da Senka nije tu, glasno bih se nasmejala samoj sebi. Odajući si i priznanje i podsmeh istovremeno. Senka me ipak preduhitri. „Uh, sad si ti neka velika heroina što si me pustila u svoje društvo. Svaka čast, evo, Jung ti aplaudira u grobu.“ Pokušava da tapše, ali samo prožima samu sebe viticama dima. Zagrcnem se od smeha.

Ona me ošine pogledom i ja se uozbiljim. Nastavlja da tapše. Trijumfalno zuri u mene. Čime, Ela, čime to zuri u tebe?? Dim se zgusnu.Vitice dima se i dalje prožimaju, ali aplauz odjekuje.

„Bas si bezobrazna“ , kažem natmureno. Gasim cigaru. Jedno HISSS odjekuje sobom. Šta se naš život razlikuje od gašenja cigare? Ili još gore kad zapališ cigaru na kiši, slučajno žar poturiš malo van nadstrešnice od kapuljače i jedna ogromna kap je samo HIIISSS. Prerano ugašena cigara, prerano ugašen ...

„Halooo, je l se čujemo, sestro. Prestani da filozofiraš, fokusiraj se na mene.“ Opet Senka.

Baš tebe ne želim da čujem.

„Znaš da te čujem?“

Prevćem očima.

„Zamisli ti si ja, zamisli, ja sam tiii tanaaanaaaaaanaaaaa“ , Senka se obrće po mojoj sobi. Ili glavi. Ona naglo stane i namigne na mene. Ima zelene oči. Kad je dobila oči?? „Da znaš da si u pravu. Da i ti nešto pametno kažeš večeras.“

„Idi prošetaj“ , mašim se za kutiju cigara.

„Pa, hajdemo.“ Osećam da iz nje pulsira želja. Prožima me ta energija. Unervozim se. „Hajde, sestro, da dokrajčimo tu kutiju na hladnom vazduhu“ , pokazuje na cigare u mojoj ruci.

Koliko već traje ovaj razgovor? Pet minuta? Sat vremena?

„Tri godine, i ne znam što je to sad bitno“ , dobacuje mi Senka suvo.

„Auf. Da ne misliš da je malo previše?“

„Šta to?“

„Ovo mučenje?“

„Pa što se mučiš?“

„Ti me mučiš.“

„A ko sam ja?“

Zamisli, ti si ja, zamisli, ja sam ti ...

„Stagnacija, sestro.“

„Ne budi zla.“ Moja senka sada ima crveni karmin i muštikla joj se stvorila u ruci.

Umorno zurim u nju. Privlačna je i mami me, ali nemam snage da joj se divim. „Imam obaveze“ , kažem. Ali samo konstatujem.

Ona je svesna toga. „Pa? Imala si ih i pre.“

Senka staje ispred ogledala. Sva je u oblinama, utegnuta, spremna. „Hajmo napolje. Sve što možeš danas, znaš da nećeš ni sutra. Stoga, hajde da prošetamo.“

I da se natapamo iluzijama.

Senka mi dobacuje blještavi osmeh. „Da-a-a. Pa, zar nam nije sjajno??“

„Tebi.“ Postajem svesna kutije cigara u ruci. Lagano je odlažem na stočić. Ona to primeti, ali sva se uskočoperila i pravi se da namešta kosu.

„Pa, to je jedino i bitno, zar ne?“

Smeh izleti iz mene. Toliko prodoran, da me uplaši njegov odjek u praznoj sobi. Ipak, oslobađajući je i ja mu se prepuštam.

Senka se podboči. Na njenim oblim kukovima, crni nokti se zarivaju u uzanu crnu tkaninu. Diže obrve.

„Nisi smela to da kažeš.“

Senka cokće. „Što? Da nisi doživela prosvetljenje?“ , pući usne uvređeno.

Samo se smeškam.

Primećujem promenu u njenom držanju, iako to vešto krije. Maska koju navlači kada krenemo napolje, uskoro će pući. „Pa, hm ... Hoćeš da prošetamo, onda?“

I dalje se smeškam. Odmahujem glavom. „Mislim da neću.“

„Stvarno?“

„Da.“

„Što?“

„Imam obaveze.“

Odjednom zurim u sebe. „Okej.“ Zurim u svoje plave oči. Smirene. „Ja ću ipak da prošetam.“

„Hoćeš li da te ispratim?“

„Bilo bi lepo.“

Zastajemo na vratima.

„Dve muve jednim udarcem, nije loše“ , kaže mi. „Sledeći je Animus, znaš to?“

Klimam.

„Pazi, pravi je perverznjak“ , namiguje mi.

„A zar ja nisam?“

„Jesmo.“

Smejem se.

„Mislim da sam zaslužila zagrljaj.“

Grlim je. Osećam se snažno, a njen dah je lagan dok mi spušta poljubac na usne.

Svrati nekad. Imaš dobar humor, jebiga. A i: ti si ja, ja sam ti.

Njen smeh odjekuje u mojoj glavi dok sedam za laptop i otvaram word. Kucam: Moja poetika i zašto je nemam.

Ana Malešević: MIJAU MRRRAU MAU MRRR. HHHHSSS!

Mijau mrrrau mau mrrrr. Hhhhsss![1]

- Opet je petak, pada noć, a ona nema priču za Kreativnu prozu.

- Zar je nije imala prošle godine?

- Ne, to je bila Interaktivna fikcija. Aham... Deluje očajno.

- Sigurno da jeste. Patetično... Znaš šta im je tema? Autopoetika. Pričom treba da izraze svoju poetiku.

- Kako nezahvalna tema.

- Zašto?

- Pa kako zašto? Zato što šta ako ja ne pišem? Šta ako sam ovde došao da se oprobam? Šta ako sam početnik? Da li početnici zaista mogu da imaju svoju poetiku? Možda u nekim zrelijim godinama kad se stabilizujemo i svedemo na neku stabilnu skupinu ljudi koji smo. Kako bi Pekić rekao u Skakavcima – zbor ljudi.

- Zvuči kao skupština. Hahahaha... xD

- Pa jeste. Zvuči zastrašujuće.

- Hoćeš da kažeš da nam je skupština zastrašujuća? xD

- Nisam znala da ti čitaš Pekića.

- Počeo sam.

- I?

- Kupljen sam. Kad je spomenuo egzistencijalnu polimorfiju, tad sam definitivno kupljen. Tad sam osetio ono prepoznavanje između dvoje, bilo ljudi, bilo čoveka i životinje, pa i nas mačaka. J

- Dakle, ti se slažeš sa njim kad kaže da smo pre zajednica ličnosti nego ličnost? Da time živimo više života?

- Upravo to. Primer sa dnevnikom je odličan. Ono što si nekada bio osećaš kao nešto tuđe. A zašto? Zato što je nestao taj neko ili tih nekoliko koji su pisali taj dnevnik. Njih više nema. Zato nema nikog u toj skupini koja deli jedno telo ko bi prepoznao taj dnevnik kao nešto svoje. Kao sebe. Da li ti se nekad desi da pogledaš svoj odraz u ogledalu i na trenutak ne prepoznaš sebe? Na milisekund.

- .. Ne znam da li da se divim tvom mozgu zbog tog opažaja nečeg što se dešava na milisekund ili da se uplašim za tvoje mentalno zdravlje i pomislim da imaš začetak neke šizofrenije.

- A ja ne znam da li da ti zavidim na tome što nemaš ovakav osećaj ili je to poremećaj? ili da mislim da si glupa. Inače, nisam baš siguran, ali mislim da ti pre misliš na disocijativni poremećaj ličnosti ili bar neki blaži oblik toga.

- Šta misliš, kakav bi bio kad bi ustanovili da je to o čemu pričaš poremećaj i izlečili te od toga? Kakav bi onda bio? Nestale bi sve te ličnosti čija se postava menja brže nego postava naše fudbalske reprezentacije. Kako bi se osećala ta jedna ličnost koja je ostala sama? Prazno? Ili konačno slobodno? Da li je uopšte moguće zadovoljenje svih tih ličnosti? Jer ako jedna ili par njih nisu zadovoljne, zadovoljstvo nije potpuno.

- Misliš selektor?

- Tu su negde. Da li one vide jedna drugu? Te osobe koje čine tu skupštinu koja si.

- Ne znam. Nemam odgovore na tvoja pitanja. Što se tiče poslednjeg pitanja, mislim da ne. Mislim da se više osećaju i čuju, razgovaraju ovako kao ti i ja otprilike.

- Možda je i ovo razgovor dveju osoba koje čine skupštinu. :O

- Možda. A možda je i pisac koji piše priču i svi likovi su on i nijedan nije on. I ništa nije tvoja poetika i sve je potencijalno tvoja poetika.

Sa mačijeg jezika prevela,

Madam Tiso

_____________________________________

[1] Na ovaj mačiji čet sam nabasala sasvim slučajno  12. 10. 2018. u 21:00. Ni manje ni više  tekst se nalazio na mom kompjuteru. Jedini problem je bio to što je bio na mačijem jeziku. Moja jedina zasluga je to što sam naslutila da bi ta onomatopeja mogla biti zanimljiva. Oko prevoda mi je pomogla obližnja mačka kontejneruša kojoj s vremena na vreme dam nešto da pojede i popije. Naročito voli sardine; kad su one na meniju bude raspoložena i za neki duži i dublji razgovor. Za ovaj prevod, tražila je dve konzerve.

Дајана Јосиповић: ЈЕДНО ЧУДНО ЈУТРО Ц5

-Кхрррх, кхрррррррррх!
- Е, е…'ало…ћ-ћ…! Пуу, пуу! – проговара Ц1 из Првог реда, безуспјешно, готово очајно, покушавајући да звиждуће, вјерујући да ће тако утицати на хркање оне из Трећег.
-…хајд' мало болан, помакни то своје дебело дуп…- уморно, као кроз сан, рече Ц2 из Првог.
-Није дебело! – оштро ће Ц1 на то.
-Како год! Тијесно ми је! Није довољно што ова хрче, ти ми ту нешто ,,ћ-ћ, 'ало, 'ало, 'алооо“! Још ми се ту копрцаш! Смири се и пусти нас да спавамо! – сад већ готово разбуђена, Ц2 рече љутито.
-,,Пусти нас да спавамо, пусти нас да спавамо!“ Лако је теби рећи кад си у Другом. Ја сваком тренутка чекам да м…- док раздражено говори Ц1, схватајући да је у безизлазној ситуацији у којој може једино да чека да се све одвије такозваним прироним током, Ц2 је нагло прекину.
- Псст! Ћут'! Чујеш ли? Као да цвили…
-А? (слуша). Ма јок! Чини ти се…- и сам несигуран проговара Ц1.
-Ћут', ћут', ћут'! – викну дрско Ц2, сам претворена у право правцато ухо, трудећи се да разазна звукове споља, и да ли им се то кутија отвара.
-Јаооо, хајде лакше мало! Не гурај се! – виче она из Трећег, која је све до малочас својим хркањем нервирала Ц1 из Првог.
- Нисам ја, жено! – брани се Ц4, који лежи одмах до Ц3. Трећи ред.
- Оооо, добро јутро гоооспоја! Јесмо ли се наспавали? Могли бисмо још мало хрк, хрк, аа? – изнервирано ће Ц1, док је иронично поздравља ,,за добро јутро“ .
Јеботе, к'о да ми главу неко на пола реже! Тестером! - надмјено ће Ц1, мислећи да Ц3, не одговарајући, непобитно прихвата грдњу. Она ни не примјећује да је ова уопште ни не слуша.
- Ниси ти, нисам ја, није овај, није онај, ко је онда? Баба моја? А, љуудии, мајкооо! – раздражљиво говори Ц4, очигледно љута што су га пробудили.
- Мииир! Тишина! Сви! – Ц2 ће наређивачки и прилично узнемирено.
Тоном каквог инспектора који је управо ријешио случај, потпуно сигурна у коначну истину, Ц2 рече:
-Нико те, Ц3, не гура, није те нико намјерно пробудио, него ,,то“ долази споља. Отвара поклопац, зато стишће са стране, ваљда је она маркица прејако залијепљена. Зато мислиш да те неко гура. Да мало мање трабуњате, чуле бисте како је зацвилио целофан!

Мук. Зашкиљиле на око или на оба, као да ће тако боље чути шта се дешава напољу. Осташе тако неколико секунди, а онда настаде галама. Пробудише се и остале из сва три реда. Схватише о чему је ријеч, па се међу њима нађоше још веће паничарке: ваљало би изгледати што свјежије! Дишу једна у другу без стида, задах је јутарњи неподношљив, али лаж некад добро дође. Охрабрења, ради.
Одједном ће Ц5 из Другог:
-Хајмо моје даме, широм очи! Спусти капке, задржи, нагло отвори! Спусти капке, хајмо још једном, задржи, нагло отвори! И још! Дооообро! Хајмо, хајмо живље! Исправи се, затегни у Првом реду! Тааако! Ваља изаћи у Боље…Други добар, одлично! Поравнај у Трећем! Таакоо!

- Оооој! Може л' то мало лакше, царе мој?! Ослијепи нас! - кроз зубе проциједи Ц1, узмичући пред свјетлошћу.
- Ц1 доље! Ћутиии! Чекај! – рече Ц5, наизглед мирно гледајући напријед.
Појави се над њима нешто налик на двије цијеви. Једна тања и дужа, друга краћа и дебља. Ускомешаше се гласови:
-Какве су ово бразде?
- Мене додирну нешто рожнато!
- А мене, нешто љигаво, као месо!
- Има нешто црно испод тог рожнатог!
- Фуј! Не свиђа ми се!
Слушајући, узбуђена Ц5 опомену још једном:
- Ајде, ћутите мало! То су прсти, а то ,,рожнато“ то је нокат! Смирите се и дишите! Па, мора некако да нас извуче горе! Хеееј, горе, гооре!

Њена занесеност их охрабри. Повјероваше јој.
Зачу се стидљиво и тихо, али зачу се:
-Мене!
-Узми мене, хеј!
-Мене, мене, мене, мене!

Вишегласје које је бивало све храбрије, поче да личи на готово какав ритуални обред којим се слави принос жртве паљенице. Тренутак избора. Ц5! Глава јој је међу прстима. Да говори више не може. Остале леже на равној површини. Нису више у руци. Кутија је отворена. Посматрају.
-Кад ће почети? – нестрпљиво, за себе упита Ц4.
- Хоћу и ја! – Ц3 ће њежно.
- И ја! – придружи јој се Ц4, чежњиво.

Ц6 је мирна. Насмијана. Даје се. Приближава јој се Пламен. Џелат је. Кутија је отворена. Посматрају.
-Евоо га! Добро је, добро је. Из прве! То је најважније! Боли, али тако мора! - рече Ц1, срећна јер се Ц6 не мучи.

Глава јој је међу уснама. Стегнута. Увучен је први дим. Она просија својом Унутрашњошћу. Јачом и од оне Прве, наизглед животворне пред којом се узмичући повлачила Ц1. Божанствена је. Кутија је отворена. Посматрају.
-Аааа! Ја дрхтим! – скоро кроз сузе рече Ц3. – Ми гледамо живот, живот!

Увучен је други, па трећи. Дим. Чудно. Сада је испред оне свјетлости сивило. Савијено. Као да ће сваки час да се скљока. Паде. Кутија је отворена. Посматрају.
-Али, сад је свијетлило! – изненађено рече Ц3.
- Гдје је? А, ено је! Још сија! Само је некако…- забринуто се заустави Ц1.
- Како? Па, сијала је, сијала је најјаче док је…док се…- рече Ц3 настојећи да објасни промјену.
- Док се давала? – настави Ц2, онако својски сигурним гласом.
- Не! Него…док је, некако… трајала! – ријешено јој се таквој супротстави Ц3.
- Ти то можеш назвати и тако. Спољашњост мора да страда пред давањем. Једино тако сија нутрина. Која без штита мора да нестане – равнодушно ће Ц2.
(Пауза). Ц3 скоро хистерично упита:
- Па, шта је са њима горе? Какви су то створови? Какви су то лудаци? -
- Е, да! Код њих се то каже, да се они некако, нешто, нешто на в.

Увучен је посљедњи дим. Ц6 пада на бетон. Издахнула под извјесним околностима.
У кутији мрак. Затворена је. У џепу:
-Нек ме нико не буди! Хоћу што дуже да спавам! И хркаћу до миле воље!

Радмила Вукотић: ПРОШЛИ ЖИВОТ

Ужурбани кораци. Галоп коња који ствара прашину свуда око мене. Ужасни врисци жена и мале деце, цепају ми бубне опне. Хистерично се хватам за главу и вриштим из секунде у секунду све јаче: „где сам?“. И све престаје. Прашина подигнута последњим галопом коња се полако подиже и нестаје, разјашњавајући ми околину. Они крештави и језиви звуци жена и деце полако утихњују и губе се у планинама. Остајем у тишини сама, опкољена огромним брдима и дрвећем. Неиздржива тишина чини да се јежим. Огромно дрвеће се диже изнад мене, високо, готово да га не могу досегнути погледом. Сама сам и заробљена негде у шуми. Тада је ноћ била тамнија него иначе. Тумарам непознатим, желећи да нађем излаз. Светлост, која ће ме обасјати. Стојим дигнуте главе и посматрам црно небо. Ове ноћи нема звезда, ни месеца. Само тамни прекривач над још тамнијом шумом. И зачу се пуцањ. Један, други, па непрекидно пуцање од ког ме заболи глава. Што сам се више кретала и била ближа „томе нечему“ то су пуцњеви били јачи, а и сама светлост коју је стварала експлозија бомбе. И управо, док се једна бомба распрашњивала у ваздуху разносећи људске делове тела, од чега ме је језа хватала, угледах десно од себе своју породицу. Лакну ми тада. Трчим ка њима дозивајући их, а они као неме лутке непомично стоје. Не трепћу, не реагују. Пуцњеви су бивали све јачи и све ближи нама, а ја потпуно избезумљена од страха. Трчим а стојим. Вриштим и ћутим истовремено. Уплашено плачем и смејем се хистерично. Све се врти око мене, док ми прилазе наоружани људи, који ме грубо хватају и одводе. Не питам где, јер није моје да питам. Само као њихова марионета, слепо пратим њихове кораке, и одлазим у недоглед, у просторе пуне разнесених људских тела, прашине, прљавштине и крви.

- Звоно сата ме тргну из сна. Презнојана и уморна од „борбе“ устајем и одлазим по шољу кафе. Док стојим на тераси са цигаретом и кафом у руци, замишљено посматрам улице које ме чекају, иако знају да ћу опет под утиском свог „лудог“ сна корачати њима у оклопу страха, заокупљена неким тајним знацима из сна и развијеним порукама што их пише неухватљиви случај. Корачам лаганим и несигурним кораком ка фирми размишљајући о свом сну који сањам последњих десет година. Човече, јесам ли то у претходном животу толико згрешила, када ме сада не оставља на миру?

Olivera Ćurčić: SVE BOJE STRAHA

Iako ima trideset I tri godine, Sara se boji mraka. Ne voli noć I sve što ima veze s tom prokletom tamom. Svakog jutra, iznova, s velikim nestrpljenjem I strahom ona čeka svitanje, čeka izlazak Sunca I probijanje njegovih prvih zrakova. Dan je njeno vreme, ona tada funkcioniše, živi, stvara I slika. Umetnost je čini boljom I sigurnijom, tada je svesna sebe I svojih mogućnosti, nasuprot trenucima noći kada se povlači u sebe I beži u oklope svojih nesigurnosti I strahova. Kao I svaki umetnik, posebna je I neobična, uvek obučena u svom stilu koji karakterišu jarke boje, mnogo bižuterijskog nakita, puno prstenja, ogrlica, narukvica I mindjuša toliko da bi se svakom prolazniku oko zaustavilo na njenom pretrpanom uvetu, a tu su uvek I kojekakvi broševi, svih veličina, sa mnogo nitni I cirkona. Sara je uvek na visokim štiklama ili čizmama uglavnom u špic, crnim ili crvenim. U poslu je uspešna, rodjena je za umetnost I slikarstvo, boje su njen stil I nešto čime najbolje vlada. Spajajući I stapajući ih, koristivši neponovljive tehnike I veštine, Sara stvara izvrsna dela, uglavnom su to pejzaži I elementi mrtve prirode. Njena slikarska radionica nalazi se u zabačenom delu grada, izolovana je od buke, što joj pomaže pri stvaranju. Prostrana je I osvetljena, na svakom koraku nalazi se nova paleta boja I na desetine kompleta slikarskog pribora, dva velika štafelaja postavljena su ispod prozora gde Sara najčešće stoji kada radi. Danas ima mnogo posla I žuri da završi narudzbinu koja mora da bude gotova do kraja dana. Prekida je dosadan zvuk telefona. Grub muški glas je pozdravlja, a Sari u tom trenutku ispada kist. On traži sliku, želi mrtvu prirodu po Sarinoj želji, ona prihvata I zapisuje podatke I datum do kada mora da završi sliku. Spušta slušalicu I brzo seda na stolicu kraj štafelaja. Glas joj ne izlazi iz glave, a jeza joj prolazi kroz kosti sve snažnije, misli joj se prepliću, a u glavi joj se vrti. Ko li to može biti, I zašto joj je glas toliko poznat? Opominje sebe da ne misli o glupostima I baca se na posao.

Štafelaj je spreman I platno postavljeno. Umesto već poznatog početka, gde treba da otpočne pejzaž mrtve prirode, njoj već dosadnih par jabuka na stolu, vazu izmedju njih, stari bakarni svećnjak I činiju s groždjem I banama, Sara otpocinje portret. Ni sama ne zna kuda ide I kakva ju je vizija sad spopala. Vraća se u detinjstvo, strah joj je u kostima a jeza u grudima. Tamne boje I oštre crte muškog lica prekrile su platno. Sara radi sve žustrije, brže I moćnije, a delo na platnu biva sve kompletnije. Ispred sebe vidi portret muškarca sitnih, kosih očiju, dugačkih zalisaka, malih usta, izbačene, djavolske vilice I podignutih, oštrih jagodica. Vidi Njega I Njegov pogled, prek, pun gneva I večite ljutnje. Dobro poznat pogled muškarca sa platna napao je Saru, a ona, oduvek izgubljena pred njim, nepomična je, ukopana u mesto. Kolena joj klecaju, a srce lupa do iznemoglosti. Iako je prošlo dve decenije, ona nije mirna, noć ne podnosi zbog njega, a strah ne izlazi iz njenih kostiju od detinjstva, od trenutka kada je imala posla sa Njim. Mala Sara, devojčica od desetak godina, crvenokosa, cvrkutava, već tada posebna, nosivši u sebi umetničke gene, prirasla je za srce svima. Lakomislena I naivna, svoju devojačku energiju lako je delila, ne sluteći da će to neko iskoristiti. Jednom, nemoćna pred Njim, u trenutku beznadja, nije se snašla I propala je u jamu srama I stida za ceo život. Svaku noć, kada bi legla da spava, u njenim mislima bio bi samo On, I strah koji je doživela. Zato je Sara mrzela mrak. Bio joj je asocijacija na pakao I bol koji je I danas prožima u kostima. Bežala je sama od sebe, sakrivala se ispod debelih belih jorgana, misleći da će mu uteći, ali ulazud. Godinama, on svaku noć dolazi I iznova kida Saru. Ona mu do sada nije videla lik, javljala joj se samo njegova silueta. Sada, na platnu je On, naslikan toliko dobro I vešto, kao da je živ, a ona, držeći u ruci svoj slikarski alat, nadahnuta je, moćna I motivisana. Strah naglo iščezava a trenutak kada se suočila sa Njegovim likom sasvim je apsurdan, Stara Sara bi sigurno pobegla, pokidala, pocepala ili spalila platno, a ova Sara stoji jaka I svoju motivaciju nalazi u bolu I strahu, I tek sada je kompletna. Ona ne želi da se reši svog bol jer samo on je istinski I stvara pravu umetnost.

Jovana Nikić: EXULANSIS

Exulansis

Trčim, ne mogu da dođem do daha. Ovo je sada postala čista borba. Moram da nastavim, jer me progoni. Moje telo, čula, sve je otupelo. Skoncentrisana sam samo na zvuke, korake koji me prate. Jači je, brži. Adrenalin se povećava, oči su mi davno priviknute na mrak. Sad se samo moram izvući iz ovog lavirinta uzanih ulica. Trčim. Spotičem se i padam. Sustiže me. Udara. Dovoljno sam svesna da mogu da mu uzvratim. Pokušavam da se otrgem. Udaram ga u međunožje i koristim trenutak da ustanem. Čujem ga kako uzvikuje neke reči ali ih ne razaznajem. Teram telo da se pokrene uprkos bolu. Vrištim, ali to je zapravo samo šištanje, zato što sam odavno potrošila svu snagu na dozivanje. Potera traje večno. Opet me je sustigao. Nisam uspela da ga oslabim dovoljno dugo koliko sam mislila. Jači je. Brži je. Udara me opet i hvata me za ruke kako se ne bih mogla otrgnuti. Sada pretpostavlja šta ću uraditi i nema elementa iznenađenja. Vidim osvetljen i otvoren prozor. Pokušavam da dozovem. Ali se svetlo gasi. Sada sam već savladana. Gubim svest…

-_-_-_-_-_-_-_-_-_-_---_------________----_-----_____-------__--_______-------______________

Deset godina kasnije

28. 05. 2018.

Danas sam bila da obiđem baku. Ona je nakon svega što mi se dogodilo jedina koja mi je pružila sve: podršku, mesto za život, ljubav, razumevanje. Ona je sada loše, ali je i dalje svesna i govori. U bolnici je i doktori su rekli da joj nije ostalo još mnogo života. Trudim se da je obilazim svakog dana, ali nisam mogla nekoliko prethodnih. Čini mi se da se u dubini duše nekako pokušavam navići na činjenicu da je više neće biti. Loše je. Skoro je prozirna. Ali njeno bledo lice i dalje odaje utisak nekadašnje lepote, njeno nežno, iako naborano lice i oči, koje gledaju u moju dušu. Poznaje svaki moj udah i misao. Ta veza je neraskidiva, to uvek kaže. Čak i kada je ne bude bilo više. Prvo što me je pitala kada sam ušla u bolničku sobu bilo je da li sam spavala juče posle podne. I ako jesam, da li sam nešto čudno sanjala – to me uvek pita, krajem maja, poslednjih dvadeset i pet godina. Sećam se, kad sam bila baš devojčica da mi je pretila da će me istući ako budem zaspala. I sećam se da je uprkos svim svojim obavezama koje je obavljala, a bilo ih je previše, i mene vodila sa sobom kako bi bila uverena da neću zaspati. Ti dani su bili puni sreće i detinjih pitanja. Govorila je kako ne postoji čin koja će me spasiti njihovih moći. Ali nikada nije rekla ko su oni, ili one. Pred spavanje, kad me je uspavljivala, nakon događaja o kojem me je strah da mislim, govorila je o demonima, o vilama. Držala me je u naručju, onako malu, povređenu i skupljenu i pričala je o ženama duge riđe kose. Te žene, nebeske lepote, izlazile su iz vode i mogle su da zaposednu telo koje bi spavalo u toku dana kada one pohode zemlju. I govorila bi tihim i hrapavim glasom da sam posebna, zato što me jedna takva vila drži pod svojim okrljem, ali nikada to nisam shvatala ozbiljno. Previše je bilo briga i strahova u mojoj glavi. Čini mi se da ne postoje bilo kakva imaginarna bića koja me pohode ili me štite. Čak ni bog ili anđeli, ništa. Živimo u svetu punim demona u ljudskom obliku. I jedan od takvih demona imao je lik ili nije imao lik. Ali postoji i dalje je tu. Mislim da ga vidim u svakom prolazniku srednjih godina, u muškarcu jake konstitucije. Obećala sam da neću pisati o tome. Ne mogu se vraćati na ta mračna mesta. Ne. Baka je još uvek tu. I ona me štiti. Danas je još « izvalila » kako sam se lepo podgojila i da su mi se obrazi popunili. Pitala je da li sam zaljubljena. Naravno da nisam rekla sam joj, ali znam da duboko negde ona zna da mi se dopada jedan dečko, nakon toliko godina. Dobar je i iskren, plave kose i plavih očiju, posutim vilinskom prašinom. Nasmejala sam se na pomisao o njemu. I sada se smejuljim. U svakom slučaju, rekla je da će mi sledeći put kad dođem ispričati svoju priču. Želela je da pišem knjigu o njenom životu. Mislim da ću to uraditi.

05. 06. 2018.

Bake više nema. Moja psihološkinja rekla je da napišem sve šta osećam u ovim trenucima. Osećam prazninu. Ležala je tako mirno i spokojno. Nije stigla da mi ispriča ono što je želela. Otišla je u neke nove, ili njoj već poznate svetove. A ovaj u kome sam ja ostala čini mi se strašnim. Nema nje više i nema zaštite. Svoje roditelje sam nakon deset godina videla na sahrani. Okrenuli su glavu i osećala sam se kao da ne pripadam tu, a morala sam da budem. Izopštena. Drugačija, sa belegom. Belegom slabosti.

18. 06. 2018.

Već danima sanjam ženu duge riđe kose koja dolazi i uzima moje telo. Ono je slabašno i njoj neshvatljivo, jer je navikla na tela hrabrih. Čini mi se da pokušava da razgovara sa mnom ali joj ne dopuštam da uđe u moj um. Čudno. Budim se zakrvavljenih ruku i sa ogrebotinama po telu. Nisam bila kod psihološkinje od kada je ovo počelo da mi se dešava. Ne želim da mi opet da one lekove koji umrtvljuju. Sva čula otupljuju i to me podseća na onu noć. Tada su mi sva čula otupela. Nestala sam.

20. 06. 2018.

Držim svesku i olovku pored kreveta kako mogu čim se probudim da napišem šta sam sanjala. Sada su snovi obojeniji, čudniji, kao da su moja osećanja postala boje. Tamno plava preovladava, indigo, nekada siva i crna. Ali ta riđa kosa, uvek se pojavi kada tama želi da me proguta. Sada joj već mogu videti lice kada se nagne nadamnom pre nego što će ući u moje telo. Ima toliko poznate tople oči. Istraživala sam. Vile su u mitologijama obično smatrane lošim bićima. Romantizovana je slika o njima kao o dobrim bićima. Barem je tako u našoj mitologiji. Te vile, duge kose, zovu se Rusaljkama. One su bile karakteristične u ruskoj mitologiji. Ali ima varijacija verovanja i kod nas. Ali u svakom slučaju, produkt moje mašte su njene oči. Rane na rukama ne zarastaju, naprotiv. Moram na ovoj toploti nositi bluze dugih rukava zato što će ljudi pomisliti svašta. Ne znam, izgubljena sam. Ne smem da joj dopustim da dopre do mene. Možda želi da mi poruči nešto.

30. 09. 2018

‘Još jedna utopljena duša : samoubistvo na Dunavu’

Kako naš portal saznaje A. G. (25) je noćas skočila sa mosta Duge u Novom Sadu. Policija je kasno stigla na mesto događaja. Roditelji su u šoku i ne žele da daju izjavu novinarima. Očevidac M. N. rekao je da devojka nije želela da sarađuje i da su sve pokušali da urade kako bi je sprečili u izvršavanju samoubistva. Na šetalačkoj strani mosta ostavila je poruku i ranac u kome su bila lična dokumenta i neodređene sitnice. Ona je bila mlada spisateljica čija je knjiga nedavno objavljena i koja je odmah doživela neverovatan uspeh.

Stanislava Ilić: PROBLEM

Koleginica Ivona je naprasno izašla iz zagušljive prostorije zgrade starog poslovnog objekta u Ulici neznanih junaka. Potpeticama punim ustajalih želja i minulog vremena je gazila asfalt još vruć od sučeve žege. Osjeća peckanje u grlu od vibriranja sopstvenih glasnih žica i mučninu od istrošenog vazduha koji joj je punio pluća. Pričala je dugo, o sebi, svom životu, ljudima koji su je okruživali, zatim se pomolila sa ostalima i iscrpljena odlepršala kroz teška, drvena vrata male sobe na kraju grada . Previše se toga nakupilo za ovih sat vremena međusobnog ispovijedanja i razgovora bez kraja. Sada joj treba neka razbribriga, odvraćanje od sumornih tema prošlog života i potisnutih, ali nikada zaboravljenih, sjećanja. Lagano, kao perje, leluja njena bakarno smeđa kosa dok joj se hod sve više ubrzava.

Stala je. Čeka autobus za put u E.

Dugo je razmišljala o ovom danu. Na drugom kraju grada se otvara novi tržni centar. Vidjela je jedne čizme o kojima dugo mašta. Čista koža, bez primjesa drugih materijala. Opijala ju je ta gustina raskošno crvenih talasa koji se prelivaju i teku stapajući se sa bojom krvi u njenim venama. A đon načinjen tako da drži tu neuhvatljivu tečnost kao čaša od savršeno izbrušenog kristala. ,,Opet kasni''- pomisli cupkajući desnom nogom i okrenu se na drugu stranu. Pored nje na klupi leži čovjek- vreća. Odjeća iscijepana, a lice pokriveno slojem ljepljive prljavštine i mučeničke truleži. U ruci drži flašu obmotanu današnjim novinama. Ivona se strese i ne mogavši da se uzdrži pogleda u nebo.

Glasajte za bolje sutra!

Dva prazna papirna kruga je posmatraju. Neko je načinio toliki napor i poderao platno na bilbordu gdje su bile oči ovog ponosnog jadnika. ,,Čudno“, pomisli, ,,ljudi uglavnom vole kad ih lažu“. Autobusa još nema. Samo da joj se ne rasprodaju te čizme. Tako bi savršeno pristajale uz onaj crni kaput koji je vidjela juče u centru. Savršen sklad boja- crveno i crno, vino i flaša, strast i smrt. Stići će, mora. Jednim naglim pokretom primaknu ručni sat bliže licu. Već je pola dva. Izdaje je strpljenje, usne se suše od neke neobjašnjive žeđi koja nadolazi. Na podu ostaci novina koje je raznio vjetar.

Naslov: STRAVIČNE SCENE KOD E. AUTOBUS IZGOREO!

Šok.

I kako sada čovjek da razmišlja o kupovini novih kožnih čizama?

Milica Milović: SAN

-„Ko još ustaje u 6h? Uhhh mrzim rano ustajanje!“
Navlačila je farmerice, češljala kosu i trčala po kući kao muva bez glave.
-„Eliiiin, požuri, zakasnićeš!“
-„Aliii mama, ništa mi ne pomažeš!“
Pojurila sam niz strme stepenice dok mi je Dona trčala oko nogu. „Heeej ludice, dolazim brzo pa te vodim u park.“
Uh, stigla sam u poslednji čas, kasting samo što nije počeo (promrmljala sam).
Dvorana, ogromna, zlatkaste ali izbledele fasade, vide se godine, prozori samo na plafonu, bezbroj crvenih sedišta u koja se vec uvukla prašina a onda i pista, duga 15 metara. Dan oblačan, i ne tako običan s obzirom da je jun, ne sluti na dobro.
Devojka zlatne kose, do pola ledja,svetlih očiju, inače samouverena ali sada baš i ne.
Bio je to izbor za modnu reviju, izbor za poznati brend, izbor koji bi mogao da joj promeni život. Gledala je oko sebe, toliko lepih devojaka, toliko likova- samopouzdanje joj je opadalo.
-„Zašto sam uopšte došla?“ „Pa nemam nikakve šanse!“
Prolazili su sati i sati, činilo se da prolazi večnost.
Čekala je i čekala, a onda..... „Eliiiin, dete, ostavi moju odeću koliko puta treba da ti kažem? Ajooj i cipele, slomićeš ih, a i sebi noge verovatno. Nisi na pisti, shvati, imaš 7 godina“...A onda pljuus, osetila je vodu na svom licu.
-„Heeejj, uspavana lepotice, budi se, uskoro će tvojih 5 minuta!“, reče kovrdzava, tamnoputa devojka milog lica.
-„Hajde, ja nisam imala sreće, ali ti sigurno hoćeš!“ - ohrabljivala me je.
Kroz glavu mi je prolazilo... Ja to mogu, moram da ostvarim svoj san, ohrabljivala sam i sama sebe.
A onda sam se našla tu, pod reflektorima, stotine očiju uprtih u mene, samo mene i 15m pakla. Noga pred nogu, korak po korak, tih 15m bilo je 150. A onda....kraj, jesam li ja to poslednja?
Zaista, do sada mi je poslednje mesto donosilo sreću.
Tišina. Do pre koji minut nisam čula ni svoje misli, a sada, tišina.
Sva lica imaju isti izraz, svi su postali isti- trema, zabrinutost, nestrpljivost….
A onda ustaje ona, kreatorka, ozbiljna toliko da nam ni malo nije lakše, već nam se dlanovi znoje još više.
Već dvadesetak osoba je pročitala, nisam medju njima. Obuzimaju me crne misli, nisam uspela, moj san se nikada neće ostvariti, život je jedan a neću raditi ono što volim. Svakakve gluposti su mi prolazile kroz glavu, a onda, kao u daljini čujem svoje ime. Kovrdzavi andjeo me drma i sa osmehom na licu govori: “Uspelaaaaaa si devojko,uspela!”
-“Uspela sam?!” Daa, uspela sam!
Sunce. Ovaj tmuran dan je ulepšalo Sunce. Taj znak sa neba, ti zraci koji su se probili kroz stakleni krov dvorane bili su moja sreća. Da, sreća u početak ostvarivanja sna.

Vanja Kovačević: JEDAN OBIČAN DAN

Ulične svetiljke su počele polako da se pale. Zraci zalazećeg sunca tiho su ulazili kroz ogromne prozore malene sobe. Prostor je odisao nekim hladnim crvenim sjajem. U kaminu je gorela vatra, koja je sagorevala nervozno zgužvana pisma. Kroz otvoreni prozor u toplu sobu uleteo je promrzli leptir, kružio je oko pobacanih haljina, prašnjavih slika i najzad stao kod lampe, koja je bacala odsjaj na pisaći sto Gospođe S... Ona je bosonoga sedela za pisaćim stolom, i nervozno uvijala pramen teške, guste kose, dok je zamišljeni pogled lutao ka pismima koja su nestajala u kaminu. Tako očajna i setna, pisala je dugo, da nije ni osetila koliko su prsti na njenim rukama postali hladni...

“Vi Gospodine mislite da poznajete mene, ma ne, to nije moguće. Moje godine su lažne, a osmeh samo kriva linija koja se obrazuje uticajem okoline. Ove bore, koje su Vama slatke, to nisu prave bore, one su nastale samo pukim slučajem. Moje ime je lažno...

Mislite da volim kafu, zato što je pijem svaki dan? Da mi je omiljena boja boja vatre? Mirišem na ljiljane, ali ipak mi je suncokret draži. Kažete da su moji crni uvojci kose za vas tajna, ali oni ne postoje, kako ne vidite to. Doneli ste mi haljinu i cipelice na visoku petu, a ni ne slutite da mi je draže bosonogoj lebdeti.

Vi Gospodine mislite da poznajete mene, kažete da umem lepo da govorim, ali ja umem samo očima da pričam, ustvari ni ne znate šta zapravo ja mislim. Kažete da sam i suviše emotivna i blaga, gotovo patetična, ali verujte žena bez duše, pretvorena u senku, ne može biti takva. Ta lažna emocija je mamac za slabe. Ja nemam prijatelja, jer svaki je grehom okaljan pošao na krvave usne, ja nemam ljubav, jer ne verujem u nju, za mene je to igrarija nižeg ranga. Nemam više straha, ni ponosa, jer sam rođena bez duše. Senka, to sam ja! I stoga Vam kažem Gospodine, nemoguće je poznavati nekog takvog ko praktično ne postoji.

P.S. Sledeći put kad dođete u bordel, nemojte me tražiti.”

Soba je mirisala na mastilo i prolaznost jednog običnog dana. Sve je bilo mirno, čuo se samo otkucaj ponoći na časovniku obližnje crkve i neki pucanj malog revolvera iz neke malene sobice u kojoj je leptir ovog puta kružio oko crvenog tela.

Tanja Kojić: 2018.

Otvaram oči. Novi dan. Nova borba. Već dugo želim da se probudim u nekom drugom svijetu, drugoj godini. Sanjarim o boljem i ljepšem, ali stvarnost me ošamari čim progledam. Smisao vidim jedino u svijetu koji zamišljam, u stvarnosti, ni malo.

Šta me to okružuje?

Šta vidim?

Šta čujem?

Ko su ovi ljudi?

Gdje se nalazim?

Ne znam. Gmižem među ljudima i omladinom, pokušavam da se uklopim, ali ne ide. Usamljena sam u polovnim vremenima među polovnim ljudima. Da li sam ja to teleportovana iz druge galaksije, iz nekog ranijeg vijeka? Čini mi se da jesam. Završila sam ovdje nakon neuspješnog pokušaja teleportacije. Asteroid B 612 smatram svojim domom, a malog princa svojim cimerom. Priča se da su u ovom čudnom vremenu društvene mreže njegov neizostavni dio. Pa da vidim. Otvaram fejs. Šta zatičem? Početna je prepuna naslova Šta ti je potrebno da privučeš momka? Pa... pokušavam da nađem odgovor ovom idiotskom naslovu, ali ne ide. Ja bih rekla intelekt, ali znam da se to danas najmanje cijeni. Dakle, moj odgovor nije znak uklapanja, jer danas vam je na snazi ona čuvena: Neznanje je moć. Da vidimo idući: U kojim godinama smo najprivlačnije? O svašta, ima li ovome kraja? Ja stvarno ne pripadam ovdje. Komplikovan je život nas teleportera. Ulazim na instagram. O neee, ovdje tek ne! (Ne shvatam ribe koje kuvaju ručak da bi ga fotografisale). Čovjek bi rekao da je svijet zaista savršen samo ako zaviri na insta. Na njemu nema gladi i svi imaju (ko fol) višak novca. Ako se nađeš u ovakvim vremenima onda je to pravo zajebana (nemam bolji izraz) stvar. Pokušaj uklapanja za ljude kao ja je pravi Sizifov posao. Stavljam slušalice od ajpoda u nadi da je konačno izašla neka kvalitetna pjesma. Šta čujem? Samo jeftine žalopojke iz kojih isparava kič. U moru izopačenosti novih gluposti nikad dosta. Nakon ovakvog zločina koji sam priredila svom čulu sluha, potreban mi je jedan Sinatra da se smirim. Nešto me kopka da pročitam i neku knjigu. Odlazim u „popularnu“ knjižaru. Šta mogu da vidim? Neprobavljivo štivo. Fensi korice knjiga, banalizovane, koje ostavljaju utisak da onaj ko ih je dizajnirao vjerovatno nije pročitao djelo. Razmišljam da li bi Tolstoj ili Bulgakov dobili želju da spale svoja remek-djela kada bi vidjeli njihove korice. Pomućenog razuma, vraćam se u stan. Ali ne bih da budem tvrdog srca, hajde da dam još jednu priliku ovom svijetu. Odlazim do prozora. Spoljni svijet je čak i kroz zatvoren prozor, izgledao hladno. Vidim maske, vještačku inteligenciju, brzo i beskorisno sagorijevanje, plaćene doktorate, parenja u alkoholnoj pari, izvitopereni nemoral. Red ljudi sa androidima u ruci kojima put pokazuje pikaču. Masu koja se dopinguje hranom iz Meka i zalijeva dijetalnom kolom. Možda će utisak biti drugačiji ako im se pridružim. Izlazim na ulicu. Zatičem samo mršavice u jeftinim tijesnim haljinama kupljenim kod Kineza sa fejk Luj Viton torbicama. Ah divota! Tu su naravno i alfa mužjaci sa fensi bradicama kakve nose neki od junaka Igre prestola. Izgledaju kao naduvani baloni koji izduvaju čim progovore. Svašta. Nisam još imala prilike da upoznam čovjeka koji živi život sam za sebe, bez telefona, bez kredita, bez automobila, bez adrese. Na sve strane kreditne kartice, čekirani letovi, bukirani hoteli, nervozna lica, psovke i lažni bogovi. Kako kratko i brzo žive. Nešto mislim u sebi.. šta smo to zajebali na ovom svijetu? (Znate, ovakva pitanja se jave kada kao dvogodišnjakinja počnete da postavljate ona čuvena Zašto? pitanja. Neki se tu zaustave, dok evo ja se i sada pitam).

Dijafragma mi je zgrčena. Ne mogu da izdržim atmosferski pritisak svega oko sebe. Užurbanim korakom vraćam se u stan. Sjedam za pisaći sto. Ah, umalo da zaboravim da vam kažem. Ja inače, pišem. Kada se inficiram okolinom, pobjegnem u gajbu gdje satima sjedim i stvaram svijet u koji se uklapam. Nisam golo postojanje, ne robujem životu. Živim život pun radosti, pokreta i novine, život sa knjigama. Sa ljudima sam prestala da se družim, ali su moja vrata danonoćno otvorena za one koji žele da uđu. Novine više ne čitam, televiziju ne gledam (jer epoha rijaliti šou programa). Javni prijevoz izbjegavam (bježim od energetskih vampira). Živim svoj život ponekad kako želim, ponekad kako moram. Napišem koji red teksta, ugasim svjetlo i legnem u mrak. Zatvorim oči. Jbg. Ionako ništa nije vječno. Zar ne?

Татјана Тривунић: НОСТАЛГИЈА

Управо је завршавала последњи дим цигарете на балкону. Непријатно ниска температура навела ју је да седи увијена у своје карирано ћебе, али волела је ту своју рутину пре спавања, без обзира на околности. Низглед безазлена ствар која је ове ноћи променила њену рутину био је бљесак уличне светиљке која је од хладноће треперила попут оних у њеној старој улици.

Кренула је дуж своје улице, препешачила ју је више пута, до краја и назад. Застала је на тренутак испред своје куће и сетила се колико су зиме инсипиративне и надахњујуће када се гледају са прозора њеног породичног дома. Осетила је помешане нијансе мириса који, као и свако вече допиру из кухиње. И даље је стајала крај прозора, поматрала је снег који је невероватном брзином падао кроз густу маглу, а једино што се у том бунилу призора назирало били су пси луталице који су својим лавежом вапили за храном и склоништем од зиме. У њеној кући увек је владала пријатна атмосфера, нарочито када је било време вечере. Сви су били окупљени за столом и препричавали како су провели дан који је на измаку. Али ове вечери, нешто јој је одвраћало пажњу од разговора за столом. То је била светиљка која је неуморно треперила од хладноће, као да и она тражи помоћ. Кроз густу маглу само се она могла разазнати и издвојити из сигурно већ монотоног призора. У потпуности су је сачињавали контрасти. Била је толико моћна, а толико слаба, била је толико изнад свих, а толико је вапила за помоћи. Било је немогуће не приметити је.

Јак ветар који је постајао све оштрији прекинуо ју се у свом сећању. Ово је била већ четрврта зима коју уместо свог дома и улице проводи у оронулој, сивој згради без оних који су њен дом попуњавали топлином. После још једне цигарете ушла је унутра и мислила на светиљку која је тада вероватно наговештала све што ће у наредним данима, полако, треперући, изгубити. Уплашила се на те помисли, али ју је смирио призор који је угледала у истом тренутку, а то је била огромна светлост која је без треперења, од исте светиљке оштро ушла кроз њен прозор.

Невена Савић: ПРЕ НАФОРЕ

Кликћем безброј пута на исти клип. Мој далеки предак, скакутави свирец из племена дрских Словараца, Ровчанин у будућности, игра бласфемично и пресмешно за европске стандарде. Још отад. Смејем му се, али нисам стога овде. Ако кликнeм безброј пута неће га маћи ни Св Илија, када престајем он се претвори у фатаморгану, па нестане. Баш као у YT мехуру. Нисам никад била ту, не знам.
- Као да можеш изаћи... Мислиш да су довољне отоврене очи и брутална искреност.
- Немам појма. Да ли би ми извадио очи, молим те?
- Опет се палиш на страх, шипарице једна. Престајеш због тога да ми се свиђаш, знаш? Ти хоћеш да проживиш и оно што не живиш, и оно што не желиш.
- Да, да, све то, али стилизовано.
- Само себе немаш на крају... шта си ти, као неки hommo poeticus?
- Не, ја сам исповест.
- Драга исповести, твој предак је играо, био је и јесте, јебало му се за исповест.
- Али није за реч. И немаш појма.
- Човече гледам те, годинама само кликћеш по њему, брее ал' си прсла.
- Не само, али да, схваташ колико је сјебано. Тако је, ја јесам, а још сам и мехур.

***
Противу замене теза, ка ползи из-повести

Исповест, n. fsg, confessio> упутство за примену : упицанити истину искреношћу. Не размазуј грозоту, не размази себе; опис : причати оно чега нас је срамота; разоткривање, самооткривање, окајавање речју; смернице : роман тока свести, сказ, дневник, тачка гледишта, пикарски роман, Уелбек, Уликс, Русо, Августин, Дан шести, Дневник једног добровољца, Киш, кир Ангело, Есхил, Декамерон, Светозар Марковић. Exempla :

I

Хуманитарац филозофских претензија у борби са биополитичким рефлексима. Средњих година. Служба одговорна, премда често на мети неолибералних понуда које не претендују да му угрозе позицију. Страх је ипак известан, и он се исповеда.
„Са тринаест година дошли су светови. Први, слика сахране мајке, други – еротски. Од тада нисам заиста овде. Кажу да је то уобичајено и да то не мења ствари. Ево рецимо овај случај, седамдесетих година прошлог века откривене су на Марсу бактерије, једнаке структуре, форме и потенцијала као човекове; откривене су мртве. Нису имале завет, судбину и религију, што не значи да нису имале љубав или да је она променила стање ствари. Откривене су готово две хиљаде година након цивилизацијског напора, мртве. Једини разлог да мислим смисао је ако умислим да је седамдесетих створен мит о нашој примордијалној браћи на Марсу. И даље не онтолошкој браћи, не, ту смо сами, ако онтологија није мит марсовске браће.

II

М.Р. (31), „вечити студент“. Стасит, зажареног погледа, лошег љубавног искуства. Лична библиотека броји више критике и теорије од књига лепе књижевности. Ово што следи исписано је на згаженом листу испалом из његовог задњег џепа. Писано мастилом, нечитко, онда отцепљено; форме поетичне да се може узети за исповест, без његове дозволе.
„ Бежи се, гуши се. Неминовност живљења – лаж. Креирање живота – лаж. Да, сем онда када је твоје да – да и твоје не – не. Некада не наилази ништа да од тебе то захтева. Онда си крпа, човек-крпа, човек-говно, човек који се плаши или онај који у себи опсова овог који помиње страх.“
*напомена : осим савршенства овај студент-романтик тражи и сабеседника, искрене очи, лепо тело да воли, реч која изазива, више од себе у другом. Он је ти, он може бити ја.

III

Исповест најмањег броја Срба, сем последње реченице у којој инат као доминантно обележје нашег карактера, устројства и историјских одлука преводи исповеђеног у ред „никада пожељних“, (истог кова, другог назора).
„Ставио сам на коцку своју политичност, на пробу, онда је дошло до смене у систему. Црв сумње. Питају ме како сам променио концепт који сам жустро следио. Нисам променио, ставио сам на пробу, мислим и верујем да учим, али волим да кажем да је то зато што сам говно од човека. То их збуни, изглоби, створим зазор. Иако ја стварно умем да испаднем говно од човека. Али не дам да се то мисли онде где нисам.“

Воскреси из мертвих.

*Ја сам оно што у овој причи има воље, остало је искрено. Оно што ти очима које шарају по екрану пружа угодност, то је мој други, једнако важан разлог да се обратим. Ја сам жена које хоће да савлада свој комфор, а створи за истину и тебе. Писање је женски напор.

Dunja Brusin: PAZI ŠTA ŽELIŠ

Zazvonio je poznati iritirajući zvuk telefona.

-Da li je moguće da si opet zaspala? Sastanak počinje za pola sata! Da si se nacrtala u mom kabinetu za petnaest minuta!

Nije uspela ni da odgovori, a šefica joj je već prekinula vezu.

-Dan mrmota.

Promrmljala je sebi u bradu. Mehanički, kao i svakog jutra, naterala se da ustane iz kreveta i skuva jaku kafu, koja jedina ima moć da je probudi iz mrtvih. Raščupana i bleda, u pidžami na Alisu, sela je u fotelju i zapalila cigaretu ispijajući vrelu kafu.

-Ugasi alarm! Ustani! Skuvaj kafu! Dođi sebi! Obuci se! Ne možeš da ideš u trenerci i patikama! Pričaj sa nadrkanim ljudima uz osmeh! Onda dodji kući umorna, bez volje za životom, lezi da spavaš i tako u krug.

Namršteno lice stvaralo joj je bore i izgledala je starija nego što jeste.

-Kako je lep moj život. Lili, vidiš li ti to?

Obraćala se svojoj debeloj mački koja je i dalje spavala ušuškana u nežno, svilenkasto ćebe.

-Mnjauu!

Probudila je Lili koja je istog trena otrčala kod svoje činije za hranu, željno iščekujući gulaš ili granule.

-Gulaš želiš?

-Mnjauuu!

-Tako sam i mislila.

Sipala joj je gulaš u činiju, pomazila je i vratila se na fotelju. Posmatrajući Lili koja je halapljivo jela svoju jutarnju porciju razmišljala je u sebi. Tako bih volela da sam mačka! Debela mačka koja samo spava i jede! Istina je da su mačke i dalje bogovi čija govna vekovima čistimo kako bi nam dozvolila da im pružimo ljubav. Misli joj je prekinulo zvono telefona, a na vezi je bila šefica.

-Prošlo je petnaest minuta, a ti još nisi stigla! Molim te, nemoj da kasniš na sastanak! Trebaš nam!

-Ne brinite, stižem! Upravo izlazim iz zgrade!

Nervozno je odgovorila i naglo skočila sa fotelje razbijajući polu punu šolju kafe koja se prosula po knjigama. Žustro je krpom brisala natopljene korice knjiga i kupila oštro staklo. Debela Lili i dalje je polako i sa uživanjem jela svoj gulaš ne obraćajući pažnju na cimerku koja je nervozno brojala dinar po dinar iz stare, dečije kasice. Brzo se obukla i pozvala taksi koji je nakon par minuta stigao. Ušla je u taksi raščupana i počela da pravi frizuru.

-Sonje Marinković 1! Molim vas, brzo vozite!

-Već znam. Skoro svako jutro kasnite.

Cinično je odgovorio taksista i prevrnuo očima. Koji smarač, pomislila je. Ne mogu da verujem da kad god negde žurim, taksi se kreće brzinom puža, kao da to radi namerno. Gledala je u sat i brojala svaki sekund.

-Stigli smo, gospodjo! Šesto pedeset pet dinara!

-Izvolite!

Pružila mu je dve pune šake sitniša i izletela iz auta. Matori smarač, sigurno se iznervirao što će morati da broji sav onaj sitniš. Koračala je brzim koracima ka firmi u kojoj je pre godinu dana očajnički želela da se zaposli. Fasada je bila sva u ogledalima koja su joj nekada izgledala lepo. Sada su stvarala jak odsjaj od kog su je pekle oči. Zaklanjajući oči nekako je uspela da se popne uz stepenice i stigne do velikih vrata koja su se otvorila. Udahnula je i ušla unutra lažno se osmehujući kolegama. Pazi šta želiš, možda ti se ostvari. Na žalost nije fraza već moj život, pomislila je nervozno odlazeći u kancelariju.

Ivana Stanić: U POHODU NA MESEC

Još jedan njegov melanholičan dan. Još jedan njegov pokušaj da shvati, da dokuči, da upozna suštinu svog bića. Monotoniju dana razbija noćnim ludilom i zato on ponovo, tik pred zalazak Sunca, obuva patike, uzima slušalice, zakopčava jaknu, izlazi iz stana i zaključava vrata.

Bori se sa jednim pitanjem, ne može još uvek da nađe odgovor. Rastrzan je, slomljen, umoran i prljav. Njegova stopala krvare od potrage za suštinom. Njegov mozak se rascepio na pola.

Nešto prekida noćnu tišinu. Ljudi govore telom i pokretima. On shvata da je ovaj starac na klupi prepušten samoći. Žena koja čeka zeleno svetlo na semaforu, željno iščekuje taj momenat kada će pokazati koliko je velika moć njenog tela. Ova žena će preživeti možda svoju najveću bol kako bi podarila život. Onaj student koji sedi na stepenicama keja, razmišlja o nekom svom mestu gde će biti daleko od razuzdane gomile. Teško mu je, srce ga je noćas zbog nečeg zabolelo. Ta bol vlada nad tim jadnim, šupljim organom već dugo.

Opet u njegove misli upada ono pitanje, ali on još uvek ne zna odgovor. On nije svestan težine svog postupka. Pogled mu privlači dete koje juri goluba. U njemu vidi neku vatru. To je sada bleda vatra, ali shvata da će ona spaliti tugu koja obuzima ljude i ovaj grad. Da, to dete će nešto napraviti. Nešto veliko.

On, onako polomljen, pokušava da se seti svog momenta. Noćas je ovaj čovek osetio onu nirvanu koju je spoznao i Dis. Noćas, po ko zna koji put, taj čovek beži od gradova u kojima je ostavio sebe, od svojih monotonih navika, od ljudi. Briše novosadske granice u kojima obitava poslednjih godina. Ostavlja sebe. Sebe polomljenog, rastrzanog, zadihanog. On beži od svega što je znao, poznavao, osećao, preživeo, naučio, preboleo, voleo. Jer napuštanje daje nove oči koje će čistije gledati ovaj svet. Ostavljanje daje nov i svež razum koji će ponovo tumačiti Nabokovljev Dar, koji će ponovo razmišljati o Hegelovoj koncepciji ljubavi. Napuštanje čisti telo, um i sećanja. Sve ono od čega beži, sačekaće ga u nekom lepšem obliku, oblliku koji ima notu vedrine. Njegove misli će biti čistije i uz pomoć njih će pustiti korenje, zauzeti mesto u ovom svetu na koji svi dolazimo kao stranci. Njegova večnost nije besmisao, ništavilo. Opet to pitanje, opet bez odgovora, ali još samo noćas je tako.

Novi početak šaptom izgovara njegovo ime. On još uvek pokušava da shvati šta mu ljudi govore. Noćas, na tom keju, se svi spremaju za jedno putovanje. Noćas svi nekog napuštaju i svi se nekom vraćaju. Još noćas, niko od njih nema odgovor.

Слађана Ристић: НОВЕМБАРСКА НОЋ

Потрчала је за њим, али је заустави храпав, изломљен лед. Погледа у замрзнуту земљу и лагано настави ходати. Снијег је прекрио сваки објекат у њеном видокругу. Пахуље су се топиле на дугачком сатенском капуту. Из џепа избаци конац истргнут из поставе и настави кроз савршену бјелину.

Размишљала је о смислу постојања, а у расцијепљеној души су се смјењивали дан и ноћ, свјетлост и тама... Мисли у њеној глави осликавале су се на сивом новембарском небу; пахуље су се укрштале, летјеле, чинило се да ће се сваког тренутка вратити у небеске висине. То се није десило, све су падале на тло и стапале се с бијелом масом.

Идила. Свјетлуцави борови. Са гране паде снијег и прекри и последњи жути, спарушени лист. Улица је била необично весела и дуга. Људи су гријали промрзле руке. У углу ока крили су срећу због празника који долазе. Празници, живот пун радости.

Она се загледа у масу, али њега више није било.

Свјетлуцаве лампице красиле су куће дуж улице. Све је било спремно. Угажени снијег је шкрипао под ногама и стварао непријатан звук. Леденица паде с крова старе кафане и нестаде у смету. Грудве су звиждале око главе и завршавале на зидовима кућа.

Из џепа извади рукавице и пажљиво навуче на промрзле руке. Прсти се провукоше кроз расцијепљену поставу и заузеше спокојан положај. Снијег учини ноћ свјетлијом, а уличне свјетиљке јој додаше новогодишњу драж. Стаде на прсте и поново баци поглед кроз масу, њега није видјела.

Око ње су дјеца трчкарала и радовала се данима који долазе. Све је било у новогодишњем расположењу, иако је тек последњи дан новембра. Мирис топле чоколаде окупирао је њена чула и присјети се дјетињства када је пила најукуснију чоколаду у крилу своје баке, која већ пет година станује на неком бољем мјесту.

Мисли о прошлости су јој на тренутак окупирале пажњу, али је разбуди грудва снијега која заврши на њеној капи, насмијеши се и лагано је баци на земљу.

Залазила је у улицу, свјетиљке су лагано тињале, кућа више није било. Поред зелене живице угледа утабан снијег и лагано се приближи. Он је лежао ту. Промрзло тијело се тресло. Са тужне њушкице му руком свуче снијег, увуче поломљену шапу под свој капут и лагано кроз сметове пође кући.

Милош Петровић: 19. ПАРАЛЕЛА

Од тишине је само ћутање тише. Моћ коју самостално преиспитивање има док се декодирају информације из колективне свијести у клаустрофобичној атмосфери је појава која човјека уздиже за лествицу више. Ипак, мало њих то упражњава јер је чињеница да су увијек прсти уперени свугдје осим у огледало. На рубу ругла поглед је уперен ка дну јер је то неминовност, друга правила игре се тада граниче са фантастиком.

Вријеме је најбитнији ресурс који имам. Често умјесто спавања, у глуво доба ноћи одлучим да се позабавим својим умом. Сви ми знамо шта волимо а шта не, која нам је омиљена боја и слично, али права спознаја почиње када останемо сами са собом затворених очију, тек тада се заврти сат судбине испред ког човјек жури па старог себе често сретне. Пар минута након што ми се капци споје, досегнем амплитуду која ме даље води до 19. паралеле, симбола вјечите енигме, Бермудског троугла, Атлантиде и ископина Маја и Инка. Бивши сам социопата, дуго нисам имао осјећај кривице и гриже савјести, али све то што ми се годинама таложило у дубини подсвјести сада сваке ноћи испливава и долази по мене. Тада чврсто пригрлим своје најтамније море и чекам појаву свог алтер ега, бездушне приказе, да ми исприча још једну онострану причу коју ћу са првом зором одмах сахранити. И стигао је, леђима ми је окренут, говори громким гласом, чији ехо ми кида бубне опне, обраћа се некоме у даљини а то нисам ја. Није ово први пут па нисам ни уплашен, знам да ме очекује сулуда прича из које морам извући поенту ако желим да се та сеанса и сутра понови. Воајеришем цијелу причу па из те перспективе имам бољи увид, а он почиње да слика ријечимa: „Не значи ти ништа твој бијели дим, симболи успјеха и лична побједа ако услед тога цијели Рим плане и штета је несагледљива. У том ти лудилу и безнађу црне мисе и погребне поворке могу личити на сватове јер ниси у стању да проникнеш у дубину сржи збивања око себе. Пјесма коју чујеш и која има моћ да у теби дотакне оно мало људскости и зрно носталгије у стању је да ти одруби главу као тупи нож, још је болније и спорије него што прижељкујеш. Мени ће Бог опростити све лоше што сам урадио јер је у свему томе био и трачак смисла, тежња ка скривеним и тајанственим знањима, док ће твоје тјело хранити вране, зато што је само још једно мртво трупло у шуми истих. Ако стремиш да се приближиш Авалонском друштву, да читаш оно што духови пишу, да сазнаш оно што нико није, нећеш бити разапет на крсту него на пентаграму, чини ти се да је то погрешно али се ипак своди на исто, и једно и друго је уско повезано са магијом. Имаћеш огромну жељу да свом анђелу чувару откинеш крила и да услед тога своје нокте кидаш зубима. Не можеш ходати на ивици, бити горе и доле, бити добар и лош, али када си већ кренуо странпутицом очекуј слике које ниси у стању ни да замислиш. Бићеш заробљен у раљама лудила, одмах покрај парцеле на којој мајке своју дјецу полажу у сандуке, тада ти нема спаса ни да ти чело Исус дотакне“. Чују се кораци, невидљиви саговорник одлази а приказа нестаје, остајем сам са овом причом коју морам схватити на прави начин примјенљив у реалном животу. Сваким уздахом правим филтер и мисли саме лебде пред очима, пустим их да преноће па се ујутру њима разбудим умјесто кафом. Схватио сам одмах да се дио са мајкама и дјецом у сандуцима односио на проблем који људи имају када сахране своје снове и утопе се у масу и да све остале тезе имају сличну релацију тако да сам склопио мозаик од краја па све до почетка приче, обрнутим редослиједом јер само тако могу да схватам ствари око себе. Ма какав ја, антиталенат, дебели балавац, све о чему размишљам нема никаквог смисла и ништа то неће промјенити, озбиљно здравље нарушавам, срљам из проблема у проблем ако овако наставим знам да нећу тридесету дочекати, али...

Не може се калити челик па се онда мјешати са мрамором. Када је неко свјестан свог пређеног пута и карактера који се брусио годинама, илузорно је причати о релацији са нашминканим и на око љепшим стварима па је једини могући продукт несхваћеност. Као када се у истом видокругу нађу трамвај и небодер, функција постоји, али разлика је огромна и на око јасно видљива. Ако се она уочи и искористи на вријеме онда се диже прашина и кује властита судбина. У огледалу су сенегалски подочњаци, крај врата распале патике због прегажених миља, у сопственој глави увијек домаћин а никад гринго, ма какви сви остали...

Светозар Марчета: МОРА

Уобичајена шетња под црвеним небом била је другачија тог дана. Добро позната улица била је несхватљиво мирна и мистична. Тек по који пролазник замагљеног лица закачио би ме раменом, а ја се нисам окретао. Било ми је сасвим јасно зашто им не видим лица, зато се нисам ни окретао. Пратио сам улицу, јер нисам имао шта друго, или можда зато што сам тако желео – не могу се сетити. Тада ништа на свету није било битно, па ни то. Око мене била је густа и чудна магла, у којој су се само делимично назирали обриси кућа без боје, заклоњени празним крошњама сивог дрвећа. Празнину је испуњавао једино ветар, који је носио асфалтну прашину и од ње правио валове. Моје кретање је било константно и ништа га није могло пореметити. Та путања била је једини реалан пут за мој искривљени разум, и у томе није било ништа чудно нити вредно размишљања. 

Шетао сам читаву вечност, а људи, предмети, дрвеће и куће били су све ређи и ређи. Све што сам сада сретао биле су црне животиње, од некуд добро познате, али ипак мистериозне и чудне. Та њихова мрачна боја савршено се уклапала у сивило улице и у црвено небо без облака. Ветар је постајао све хладнији и јачи, али једину могућу путању сам верно следио. Најзад, стигао сам до једине куће која није била сива. Не могу да се сетим боје, али није била сива – а то је тада било битно јер ме је то натерало да по први пут застанем.  Окренут лицем ка тој кући схватио сам да је то једина кућа која је имала и прозор. Пришао сам му и ветар је стао. Унутра су били људи у боји који су имали јасан лик и које сам некада познавао. То је била некаква фирма, атмосфера је била радна, али пријатна. Сигурно пријатна, јер ми је нешто из те просторије давало осећај чудног мира. Људи у лепим и светлим оделима седели су за својим канцеларијским столовима и превртали неке силне папире, којих је  било толико да су готово падали са стола. Деловали су благо, културно и пријатно. Толико пријатно, да сам се својски напрегао да закључим чиме се та фирма бави. Чини ми се да бих урадио све, само да будем у друштву тих људи. Шта год да су они радили унутра,  мене је неописиво привлачило – иако је 1% мог разума био свестан да је то само превртање папира, пискарање или нејасно разговарање на телефон. Брзо бих то заборављао и опет је све постајало занимљививије и занимљивије. Прелазивши погледом са једног предмета на други у тој омаленој канцеларијици, уочио сам једну мутну фотографију на зиду наспрам мене. Иако је била на свега пар метара, ја нисам могао видети њен садржај. Била ми је толико интересантна да сам безуспешно покушавао да видим шта је на њој, напрежући и мозак и очи најснажније што могу. Нешто из те фотографије давало ми је фрагмент спознаје свега што је око мене, али је то ипак остајало довољно далеко и мутно за мој још увек крхки разум. Наставио сам очајнички да се трудим све док моју пажњу није скренуо добро познат ми лик, који је ушетао у канцеларију. Потпуно бистрог лица, чудно јасан и чудно реалан, погледао ме је и насмејао се. Тај осмех прострујао је кроз мене, пренеразивши ме и готово на смрт уплашивши. Задрхтао сам.  Толико сам јако желео да се окренем и одем, али нисам могао. Остао сам и против своје воље наставио да зурим у прозор и у свог стрица, дрхтећи непрекидно. Срце ми је толико гласно лупало, да сада нисам могао да разумем ни обрисе разговора из просторије, а стриц је скренуо поглед са мене и упутио се ка вратима на супротном зиду. Пратио сам га погледом све док се сива врата нису затворила, а он остао иза њих.

Гласним треском затварања врата освестио сам се, и све у мојој глави постало је кристално јасно. Овде сам већ био раније. У тој просторији сам седео као сасвим мали дечак и одушевљено гледао у кравате, сакое, папире и жичане телефоне. Слушајући познат звук окретања бројчаника на старим телефонима, десетогодишњи Ја чекао је свог стрица да заврши са послом и да ме води на пецање. Мрзео сам пецање, али сам волео њега. Мој стриц цео живот ради у тој фирми, али сам ја у њој био само једном. Сетио сам се да је пре неколико година требало да сачекам стрица на истом месту да заврши са послом, где би уз кафу кришом разговарали о Марксу и Енгелсу, aли то нажалост нисмо стигли да урадимо. Мој стриц био је једини комуниста у породици, што је био предмет честих што шала, што свађа – и то сећање изазвало је осмех на мом лицу и на тренутак ме смирило. Туђим ногама и туђом вољом, закорачио сам у просторију жељан да га видим. Човек за правоугаоним дрвеним столом подигао је главу са папира и погледао ме упитно. Именом и презименом, затражио сам да позове мог стрица који ту ради са чудним немиром и несносним нестрпљењем. Стари господин ме је дуго посматрао, све док није изговорио реченицу која ће ми дуго остати урезана у сећању: „Не знам да ли си упознат момче, али он већ одавно не ради овде“. Нисам рекао ништа, окренуо сам главу ка истој оној фотографији која ме је толико привлачила малопре, и која је сада била сасвим јасна. Иако сам сада био свестан да већ од раније врло добро знам шта је на фотографији, она ме је ипак толико запрепастила да сам осетио како ми се уста сама отварају у огроман, запрепашћујући крик. Фотографија мог стрица, украшена црном траком којом се обележавају преминули – била је последња ствар које се сећам из овог бесконачно дугог сна.

Пробудио сам се и размишљао о сада већ давној стричевој сахрани, са вероватно најчуднијим осећањем које сам икада осетио. Вртоглавица и чудан осећај тражили су свеж ваздух. Стајао сам на тераси и гледао у лепо уређен врт и у тамно гранато дрвеће у њему. Приметивши да мој пас лаје на крупни жути месец, загледао сам се у звездано небо и нисам мислио ни о чему, осим о једном до тада неразумљивом Матошевом стиху.

„Док кроз прозор дише стари, тихи врт,

Срце болно куца: Смрт, смрт, смрт...“

Snežana Orčić: ŠAH

Grubo ugurana u prostoriju pod prisilom ozbiljnog kolebanja i krvave želje za borbom, dotakla je mrak i tišinu. Čula je samo sopstveno disanje i kretanje nemira koji joj je oduzeo mogućnost ikakvog pokreta. U strahu od propadanja pri bilo kakvom pokretu, ostala je da lebdi. Bol u očima od mračne crnine, zamenio je bol od udara jakog bleska. Obasjana reflektorom niotkuda, pred njom se stvorila šahovska tabla. Nerazumevanje situacije u kojoj se našla, nateralo je da priđe bliže. Ogledala se u staklu šahovskih figura. Doduše, onih belih koje su u ovom slučaju bile providne. Protivnička vojska, bila je konstruisana od crnog stakla kao i pločice koje su označavale njihovu cik-cak polovinu table. Pravo jedno malo carstvo nečijih savršeno oblikovanih staklenih majstorija. Tabla je stajala na stolu napravljenim od istog materijala. Međutim, on je bio neprimetan. Crna staklena noga gubila se u mraku, a gornji providni deo, koji je ustvari držao puzle ovih crno belih kockica, stopio se s njima. Iznenađena prizorom, a pozvana znatiželjom, prišla je jednom pijunu. Bio je toliko divan. Taman njene veličine da vidi celu sebe. Ali ova predstava smelog ratnika nije bila u potpunosti ispunjena staklom. Iznutra je bila prazna...ili je bar tako mislila. Onog trenutka kada se odmakla, svetlosti je opet nestalo u prostoriji.

Čula je žamor i tihe glasove kako se smenjuju u raznim nijansama tonova. Ti glasovi utapali su se u melodiju toliko divnu da je i u ovoj pomalo jezivoj situaciji unosila mir u dušu. Tada je počela magija. Unutar svake staklene figurice se pojavio mali plamičak. U providnoj armiji, video se svaki titraj. Kralj i kraljica imali su plave plamenove, lovci tirkizne, konji tamno zelene, topovi svetliju nijansu zelene, dok su pijuni imali ljubičaste u mešavini sa belim zracima. Cela vojska pružala je svetlost koja je obasjavala prostoriju. Plamičci nasuprot njih, bili su učaureni. Iako je njihovo kraljevstvo posedovalo jarku crvenu boju, lovci jaku roze, konji narandžastu, topovi žutu, a pijuni kombinovali belu sa bež bojom, njihova svetlost bila je crna. Tragovi ovih boja ogledali su se u nemirnim tačkama unutar njihovih figura, ali su ipak širili tamnu svetlost. Tu se spremala borba. Nespremno uhvaćena neverovatnim prizorom, nemo je posmatrala šta se dešava. Svi ti plamičci, razmenjivali su ideje, planove za borbu koja sledi, nadglašavajući jedni druge. Uzbuđenost i napetost njihovih energija ušle su i u svetlost njene beline. Nije razumela zbog čega borba nastaje, ali ju je ometala piska ove providne vojske hladnih boja, dok su niski tonovi njihovih protivnika ulivali sigurnost.

Prvi korak: mali ljubičasti titravi je svojom energijom podigao svoju staklenu odeću i pomerio se za dva polja unapred. Potom je isto to uradilo i osenčeno bež biće. Zatim su redom, naizmenično i ostali junaci učestvovali u ovom boju. Onaj glasni neumorni žamor sad je zamenila tišina stakla koji se sudara. Svaki borac je strogo pratio svoju putanju. Igra od početka nije bila fer.Providna vojska videla je svoje saborce i protivnike. Ismevala ih pogledima, domunđavala se svojim zracima, dok su protivnici korake pravili srcem i verom u svoje ratne kolege. Nisu videli ništa sem odsjaja svoje svetlosti u njihovim domovima. Tako je to bilo oduvek. I svi su čekali ovaj trenutak – trenutak borbe. Bela vojska je to videla kao momenat isticanja, individualnosti, unapred osmišljene pobede, te trijumfa zbog toga. Crna vojska je ipak to videla kao momenat oslobođenja, upoznavanja sveta, zajedništva i nagrađenog truda. Bila je to borba sila. Posmatrajući sve, pokušavala je da shvati šta sledi. Koja je svrha? Njena ustreptala krila i prebledeli strah na licu uzrokovalo je ono što je usledilo. Prva gurnuta figura sa table. Prvo gašenje plamička. Prvi kraj i izvesnost onome što se dešava. U pitanju je bio providni oblik stakla. Dugo su trajali momenti njegovog pada. Njegovi saborci besno su lutali po svojim utočištima, smanjujući se u svojoj veličini. Krivci ovog zlodela oprezno su slušali ne bi li shvatili šta je uzrokovalo ovu buru zvukova. Ipak, valjalo je učiniti sledeći potez. Želja za osvetom učinila je providne korake sve glasnijim. Svoja mesta na tabli gubile su obe vojske. Ono što je činilo razliku bio je gubitak. Gubitak crnog vojnika značio je gubitak jednog dela duše. Ili je to bar njegova crna zatočena porodica to tako osetila. Gubitak belog vojnika značio je gubitak privatne svojine kraljevstva. Jedno je prouzrokovalo bol, drugo bes. Jedno je uzrokovalo tugu, drugo mržnju. Jedno je oslikavalo ljudskost, drugo nečovečnost. Ono malo posmatračko biće bilo je užasnuto. Šta je to delilo ove dve skupine iste po obliku? Da li je to bilo boja? Ili siromaštvo stvorenih malih bića u neimaštini vida i spoznaji drugih stvari? Ili možda drugačiji ton, drugačija svetlost? Da li je to zaista to?! Da li je moguće da je razlog ovome nešto takvo? Odgovor je bio prizor poslednjih nekoliko figura na tabli. Šah-mat: Usamljeni kralj crnog kraljevstva, odvojen od porodice, sa svojim malim delićom jedne velike duše. Bio je opkoljen protivničkom kraljicom i dva njena topa. Kraj.

Lepršava svetlost koja je osećala ovu nepravdu i tugu, zapitala se šta se desilo sa palim figurama. Pogledavši dole, uočila je čitave figure bez plamena u njima kako lebde zaustavljene u svom padu. Svaku od njih delio je po centimetar od staklenog dna. U posmatranju ove čudesne slike, omelo je pucketanje. Čulo se pucketanje ljušture crnog kralja. Ona je popucala i jarko crveni plamen poleteo je visoko. Trijumf pobedničke tri figure izgledao je vrlo tužno. Nakon blesave i neobjašnjive radosti nad pobedom, zastali su. Šta sada? Završilo se dugo očekivano i šta sada? Zatim je trenutak oslobođenja gubitničke duše, dodao ukus ogorčenosti i nepravde. Goreći od zavidnog stanja oni su nestali u svom smanjivanju. Iščezli. Ostale su samo prazne ljušture na tabli, tako providne i netaknute. Tri takve i jedna napukla.

Figure koje su ostale zaglavljene u prostoru ponovo su dobijale svoju svetlost. Pod je nestajao. Mala svetlost konačno je mogla da iskoristi svoju želju za borbom. Borila se da svaka ta figura stigne bezbedno! Figure su gubeći svoje oblike počele da padaju u beskrajni prostor. Najpre su svi postali isti. Crno staklo postalo je providno. Svi plamičci radosno su hitali po svojim zvonkim predmetima i iščekivali svoje oslobođenje. Bili su predvođeni crvenim plamenom. Vukao ih je za sobom u ovoj beskrajnoj provaliji. Nazvali su je ljubav. Najpre njegovo postojanje razrušavao je njihove oblike. Oblik malih pijuna gubio se u obrisima kapljica vode. Oblik lovaca pretvorio se vihorno lišće. Kraljičin oblik zasvetleo je u zvezdanu prašinu. Konji su svoje oblike pretvorili u zvuke. Topovi su rasuli svoje oblike u peščane pahulje. A preostali kralj? On se pri dotaknuću dna ledeno skamenio u svoj oblik i istog trenutka popucao. Baš kao i njegov istoimenik. Iz ove čaure poletela je plava svetlost. Svi svetlosni plamičci radosno su se izmešali i uskovitlano pozdravljali jedni druge. A bela svetlost radosno je posmatrala razrešenje ovog sukoba. Kakvog li uzbuđenja!

Šta su ti plamičci? Ne znam. Gde je odigrana ova partija šaha? Ne znam. Smisao svega toga? Ne znam. Ali znam da sam sledećeg jutra na ulici susretala plamičke raznih boja u različitim ljudima. Mnoštvo divnih nijansi neprimetno su obasjavale njihova srca. Da li su to njihove duše ili dominantne vrline koje ih karakterišu? Kada bih samo mogla sve da ih upoznam i pružim odgovor na takvo pitanje. Ponekad pomislim da sam dobila moć da prepoznam ono nevidljivo u ljudima – njihovu boju. Još uvek nisam otkrila zaista šta to znači. Ali ne plašim se. Ona mala svetlost stoji iznad mene i radosno iščekuje da upoznam dar koji sam dobila. Ona mala svetlost pokušava da se uvuče u moje srce i učini me drugačijom, boljom. Onoj maloj svetlosti ime su dali Anđeo.

Lana Lemajić: ZVEZDA DANICA

Posmatrala sam boje na njenoj suknji. Ofarbana u nebo i strast, a poslednju šansu. Ta suknja bojila je moje oči ceo čas. Obojila me. Iz neživog u živo, iz sivog u ljubičasto-zeleno. Safara na Daničinim divnim nogama. Oslikala ju je u potpunosti, ta jedna suknja, kako joj dobro stoji...

Danicu niko ne primećuje, do mene. Sedim u prvom redu i ne trepćem, zaslepljena lepotom boja na ženskim butinama. Oblikovane u ideal najlepše noge prve antilope sveta, sija, svetli, bukti, tinja Danica nedeljom u sedam uveče! Sija Danica, nad arsenalom smrtnika koji i ne shvataju da je ona od sada besmrtna, i preda mnom, izgubljenom u lepoti ženskih nogu i u načinu na koji te njene besramne noge nose tu neviđenu suknju... Mada, ta neviđena suknja nosila je njene noge.

Miruje, a leprša. Gori, a led je. Pri donjem rubu suknje postoji nekoliko redova linija, horizontalno poredanih, u više boja. Samo u jesenjim noćima znaju da su nekada činile krugove. Sada trouglovi i kocke marširaju oko Daničinih kolena. Mačevaju se sa tkaninom. Predstava u mojim očima, najlepša projekcija, cela predana prvom činu. Ili je to samo priviđenje. Kada biste samo znali koliko ste posebni u toj okrutnoj suknji, „okrutno“ stvoreno samo za Vas, reč koju niste prisvojili Vi već Vaša suknja.

Znate li da u ovoj tmurnoj jesenjoj noći postoji samo za nas?

Zvezda Vam nije ravna ovog prozaičnog trenutka, ni ja, a nisu ni moje oči pune Vas i Vaše fantastične suknje, ni moje reči, ni moje postojanje... Ceo svet Vam nije ni do onog brutalnog ruba ispod kolena. Zbog Vaše beskrajnosti večeras ja sam izgubila misao o sebi i stvorila večnu sliku o Vama.

Ne boli izgubiti sebe zbog te suknje.

1. AUTOPOETIKA

Dobro došli na Kurs kreativnog pisanja proze! Kao što smo na uvodnom času rekli, cilj naših vežbi i predavanja biće da vas učinimo sposobnijim, veštijim i raznovrsnijim autorima umetničke proze. Do juna 2019. godine bićete u mogućnosti da napišete više od deset kratkih priča, od kojih će svaka predstavljati odgovor na određenu jezičku, stilsku, tematsku ili narativnu vežbu. Vaše radove ćemo zajedno čitati i komentarisati na predavanjima. Interaktivna diskusija će vam dodatno pomoći da razvijete svoj stvaralački senzibilitet, kao i za pisca veoma vrednu veštinu tzv. „kreativnog“ čitanja: maštovitog učitavanja koje vam dopušta da svaki tekst čitate kao otvoreno delo koje vam daje slobodu individualnih tumačenja, intervencija i vrednovanja.

Prva tema na Kursu kreativnog pisanja proze će vam poslužiti kako biste se predstavili jedni drugima u vidu – kratkih priča. U ovom zadatku, svako od vas će napisati kratku priču koja će svojom temom, stilom, motivima, žanrom, formom itd. najbolje predstaviti vas kao autora. Rad koji ćete napisati će biti vaša lična karta kao autora. Zamislite da izlažete svoju autopoetiku, ne u vidu eseja ili manifesta, već u formi kratke priče, odnosno proznog dela sa izraženom narativnom/fabulativnom, ili uopšte umetničkom dimenzijom. Tema je vrlo slobodna i dopušteno vam je da napišete kakvu god priču želite, sve dok ona istinski predstavlja vas kao autora. Vaše kratke priče tako mogu biti: drame, komedije, horori, trileri, naučne fantastike, lične ispovesti, avanture, ljubavne priče, putopisi, mitovi, bajke, vicevi, eksperimenti… Na drugoj strani, nema ograničenja ni u tome kako ćete vaše radove napisati: visokim stilom, niskim stilom, lirskim stilom, slengom, psovkama, stripom, hipertekstom, u prvom licu, u trećem licu, itd.

Za kraj, podsećamo vas da radove svojih kolega, kada budu objavljeni na sajtu, možete i komentarisati na licu mesta kao i na bilo kom drugom sajtu – preko opcije KOMENTAR. Komentarisanje na sajtu je izuzetno poželjno, a broj ostavljenih komentara će uticati i na vašu konačnu ocenu. Jedini uslovi za komentarisanje su sledeći: morate se potpisati svojim pravim imenom (bez nadimaka, nikova ili pseudonima), i vaši komentari moraju biti kritički argumentovani. Nije dozvoljeno komentarisati samo da li vam se neki rad „sviđa“ ili „ne sviđa“. Svoje mišljenje morate obrazložiti, i to u formi koja ne mora preći dve ili tri napisane rečenice. Komentari ne moraju biti pravi eseji od nekoliko pasusa, pošto ćete imati prilike da ih na samom predavanju dodatno razvijete.

Na samom kraju, dužina vaše kratke priče ne bi trebalo da prelazi tri strane (pod normalnim podešavanjima u Wordu). Maksimalna propisana dužina radova ne postoji, ali budući da ćemo se na kursu baviti pre svega poetikom kratke priče, pokušajte da vaši tekstovi budu podrazumevajuće sažeti, što će i za vas kao autore predstavljati kreativan izazov.

REZIME: napisati rad koji će predstavljati vašu autopoetiku u obliku kratke priče. Dozvoljene su sve teme i svi stilsko-formalni postupci. Glavni junak vaše priče morate biti vi sami, odnosno određeni pisac, umetnički stvaralac ili književni lik koji je naročito blizak vašem senzibilitetu.

***

Uz priče, poslaćete nam i kratak odgovor na kratak upitnik o vašem kreativnom senzibilitetu, odnosno vašim očekivanjima od ovog kursa. Ono što nas zanima je sledeće:

Nabrojte dva ili tri književna dela koja su vam naročito bliska. Objasnite šta vas je privlači tim pričama.

Objasnite šta očekujete da dobijete od ovog Kursa. (Budite specifični - i iskreni. Nemojte dati odgovore za koje mislite da su oni koje želimo da čujemo.)

Na koji način biste vi koncipirali Kurs kreativnog pisanja proze? Kakav bi bio sadržaj (teme, zadaci, itd.)?

Ako biste bili predavač na kursu kreativnog pisanja, na osnovu kog kriterijuma biste ocenjivali polaznike?

Svoje odgovore pošaljite u zasebnom dokumentu onda kada budete slali svoju priču. Upitnici NEĆE biti objavljivani na sajtu.

***

Rok za predaju radova je petak, 12. oktobar. Radovi se šalju na ffproza@gmail.com. Naredni čas će biti održan 16. X. Za detalje oko pravilnog uređenja teksta konsultujte stranicu PRAVILA KURSA na ovom sajtu. Ukoliko imate bilo kakvih pitanja u vezi sa zadatkom, možete ih postaviti mejlom ili na konsultacijama kod asistenta M. Jocića (utorak od 18h, sreda od 15h; ovo su tačni termini konsultacija koji će uskoro biti i apdejtovani na sajtu).

Srećno pisanje!

Dobro došli na Kurs kreativnog pisanja proze! Kao što smo na uvodnom času rekli, cilj naših vežbi i predavanja biće da vas učinimo sposobnijim, veštijim i raznovrsnijim autorima umetničke proze. Do juna 2019. godine bićete u mogućnosti da napišete više od deset kratkih priča, od kojih će svaka predstavljati odgovor na određenu stilsku, tematsku ili narativnu vežbu. Vaše radove ćemo zajedno čitati i komentarisati na predavanjima. Interaktivna diskusija će vam dodatno pomoći da razvijete svoj stvaralački senzibilitet, kao i za pisca veoma vrednu veštinu tzv. „kreativnog“ čitanja: maštovitog učitavanja koje vam dopušta da svaki tekst čitate kao otvoreno delo koje vam daje slobodu individualnih tumačenja, intervencija i vrednovanja.

Prva tema na Kursu kreativnog pisanja proze će vam poslužiti kako biste se predstavili jedni drugima u vidu – kratkih priča. U ovom zadatku, svako od vas će napisati kratku priču koja će svojom temom, stilom, motivima, žanrom, formom itd. najbolje predstaviti vas kao autora. Rad koji ćete napisati će biti vaša lična karta kao autora. Zamislite da izlažete svoju autopoetiku, ne u vidu eseja ili manifesta, već u formi kratke priče, odnosno proznog dela sa izraženom narativnom/fabulativnom, ili uopšte umetničkom dimenzijom. Tema je vrlo slobodna i dopušteno vam je da napišete kakvu god priču želite, sve dok ona istinski predstavlja vas kao autora. Vaše kratke priče tako mogu biti: drame, komedije, horori, trileri, naučne fantastike, lične ispovesti, avanture, ljubavne priče, putopisi, mitovi, bajke, vicevi, eksperimenti… Na drugoj strani, nema ograničenja ni u tome kako ćete vaše radove napisati: visokim stilom, niskim stilom, lirskim stilom, slengom, psovkama, stripom, hipertekstom, u prvom licu, u trećem licu, itd.

Za kraj, podsećamo vas da radove svojih kolega, kada budu objavljeni na sajtu, možete i komentarisati na licu mesta kao i na bilo kom drugom sajtu – preko opcije KOMENTAR. Komentarisanje na sajtu je izuzetno poželjno, a broj ostavljenih komentara će uticati i na vašu konačnu ocenu. Jedini uslovi za komentarisanje su sledeći: morate se potpisati svojim pravim imenom (bez nadimaka, nikova ili pseudonima), i vaši komentari moraju biti kritički argumentovani. Nije dozvoljeno komentarisati samo da li vam se neki rad „sviđa“ ili „ne sviđa“. Svoje mišljenje morate obrazložiti, i to u formi koja ne mora preći dve ili tri napisane rečenice. Komentari ne moraju biti pravi eseji od nekoliko pasusa, pošto ćete imati prilike da ih na samom predavanju dodatno razvijete.

Na samom kraju, dužina vaše kratke priče ne bi trebalo da prelazi tri strane (pod normalnim podešavanjima u Wordu). Maksimalna propisana dužina radova ne postoji, ali budući da ćemo se na kursu baviti pre svega poetikom kratke priče, pokušajte da vaši tekstovi budu podrazumevajuće sažeti, što će i za vas kao autore predstavljati kreativan izazov.

REZIME: napisati rad koji će predstavljati vašu autopoetiku u obliku kratke priče. Dozvoljene su sve teme i svi stilsko-formalni postupci. Glavni junak vaše priče morate biti vi sami, odnosno određeni pisac, umetnički stvaralac ili književni lik koji je naročito blizak vašem senzibilitetu.

***

Rok za predaju radova je petak, 13. oktobar. Radovi se šalju na ffproza@gmail.com. Naredni čas će biti održan 17. X. Za detalje oko pravilnog uređenja teksta konsultujte stranicu PRAVILA KURSA na ovom sajtu. Ukoliko imate bilo kakvih pitanja u vezi sa zadatkom, možete ih postaviti mejlom ili na konsultacijama kod prof. Jocića (utorak od 17:15, sreda od 13:30; ovo su tačni termini konsultacija koji će uskoro biti i apdejtovani na sajtu).

Srećno pisanje!