Zadatak 13. Završni rad - komentar predavača

Teško je jednim komentarom zaokružiti sve priče koje ste napisali ovoga puta -- ne samo zbog njihove množine, već i što je svaka priča napisana u originalnom, autorskom ključu, neopterećena stilskim ili tematskim okvirima nekog posebnog zadatka -- tako da ćemo ovu priliku iskoristiti da vas još malo smaramo pohvalama. Vi ste jedna od najdarovitijih generacija koja je ikada pohađala Kurs kreativnog pisanja proze, i nadamo se da ste u časovima uživali makar upola kao što su vaši predavači uživali čitajući vaše radove. Vaš talenat nije proizvod stihijske inspiracije ili nadarenog, ali na kraju neusmerenog piskaranja, već veoma zrelog promišljanja sopstvenih interesovanja i prirode sopstvene proze. Kod onih među vama koji su tokom čitavog kursa negovali, uslovno govoreći, isti stil, videla se želja za usavršavanjem, doterivanjem i obogaćivanjem jednog izraza koji ste se namerili da negujete; sa druge strane, kod onih koji su eksperimentisali, videla se podjednaka usmerenost ka testiranju samog/e sebe i istraživanju svih pravaca u kojima vaš glas može da vas odvede. Na samom kraju Kursa, drago nam je što su vaše poslednje priče sigurnije i slobodnije pisane nego vaši počeci, što je znak zdravog spisateljskog razvoja. Takođe, drago nam je da ste u svoje pisanje inkorporirali neke od "majndsetova", odnosno saveta i smernica koje smo izricali na kursu: o dobrom odabiru naslova, gradnji prve rečenice, dobrom razvoju priče, likova, i t. sl. Biti dobar pisac ne znači samo pisati lepe rečenice, nego i lepo razmišljati o samom činu pisanja (naravno -- ne previše!), što ste uostalom lepo demonstrirali ne samo svojim pričama, nego i fantastičnim komentarima tokom čitavog trajanja kursa.

Od vas tražimo da nastavite da pišete!!! Pisati na "slobodne teme" nakon nekoliko meseci inteznivnog kursa kreativnog pisanja, gde vas je neko spolja terao da pišete i davao vam iznova nove materijale za razmišljanje, može biti u početku teško. To podrazumeva da nađete unutrašnji, prirodni nagon za pisanje, umesto da vas na pisanje, svakog drugog petka u 23:45, tera strah od loše ocene; kao i one teme koje vas intimno pale ili zastrašuju, umesto onih koje su vam bile zadate u svrhu vežbanja.. Ne sumnjamo da to možete, i nadamo se da ćete ostati verni svom daru i napisati knjige koje, sudeći po vašim radovima, sigurno naći put do čitalaca.

PS Prema običaju našeg Kursa, na kraju svake školske godine se upriliči posebno književno veče na kojem naši autori imaju prilike da javno čitaju svoje najbolje radove. Zbog dobro poznatih okolnosti, tako nešto bilo je, nažalost, nemoguće organizovati ovog letnjeg semestra, ali će vam, u nekom obliku, biti upriličena. O mogućim terminima, koncepciji, organizaciji i mestu održavanja bićete blagovremeno obavešteni.

SD & MJ

Zadatak 12. Urbane legende - komentar predavača

Dok su prethodna dva zadatka bila izuzetno urađena, ovde smo možda prepoznali znake umora; utiska smo da su mnogi od vas, a naročito oni koji su na Kursu do sada najviše pokazivali, ovu temu odradili na autopilotu. Ipak, to ne znači da su radovi loši! Odlično je što ste u globalu dobro prepoznali one "fakultetske" motive koji vam mogu biti najinspirativniji -- dakle, motive koji su specifični za NAŠ fakultet (pre svega lavirintski prostor!), kao i one na koje bi posebnu pažnju obratili baš studenti književnosti: bibliteka, knjige, tekstovi, i naravno Pavić, kao možda najveća "urbana legenda" ne samo našeg Odseka, nego i čitavog fakulteta. Sa tim u vezi, najslabije su ovoga puta bile one priče čija bi se radnja mogla odigravati na bilo kom fakultetu, pa čak i u bilo kom prostoru uopšte, tj. oni koji nisu iskoristili pripovedne elemente unikatne za naš Odsek i FFUNS.

Pohvaljujemo one autore koji su fikcionalizovali, sa jedne strane, stvarne ličnosti (kolege, profesore, zaposlene), za šta je trebalo dosta hrabrosti i snalažljivosti, a sa druge strane, vaše privatne studentske aluzije, šale, i interne fazone koje neguje svaka generacija. Stilski i konceptualno su priče bile veoma raznolike; drago nam je da se nisu svi radovi sveli na priče o duhovima na hiljadu i jednu varijaciju, već ste pisali i različite bizarno-mistične halucinacije, pa čak i nekoliko radova sa dobro implementiranim vizuelnim elementima.

Glavna zamerka koju bismo vam u slučaju ovog zadatka izrekli je ta da uprkos tome što ste temi prilazili na originalne i intrigantne načine (kao generaciji vam pristaju "misteriozne", ludačke teme), retko ko je u radu pokazao istu dozu lucidnosti kao u nekim prethodnim zadacima. Priče su, iako na dobrom tragu, mogle biti još maštovitije, originalnije, i pre svega subverzivnije, transgresivnije. Ovo nije neodređena kritika radi kritike, već kritika na osnovu vaših sjajnih prethodnih radova, koji su nam pokazali gde su tačno vaši dometi! Iako su vaše priče ovoga puta bile veoma dobre, mislimo da u njima niste došli do svog maksimuma, i da se niste dovoljno izazvali.

SD & MJ

Zadatak 11. Kritika prve knjige - komentar predavača

Među tridesetak pristiglih radova samo bismo za jedan ili dva rekli da su slabiji ili neuspeli; od ostalih, ne znamo koji bismo pre izdvojili kao odličan. Iako smo često o tome pričali ove godine, iznova nas prijatno iznenađujete svojom književnom zrelošću u samosvesnošću; naročito se to ovoga puta videlo u brojnim (i kvalitetnim) intertekstualnih povezivanja vaših "knjiga" sa drugim delima, odnosno u preciznim opisima različitih stilskih, pripovednih, kompozicicionih intrikacija koje ste zamislili (knjiga o puteru, knjiga koja se odvija samo u jednoj zgradi, fiktivni memoari od 1700 strana, knjige inspirisane muzikom ili snovima, knjiga dopisivanja čuvenih ljubavnih priča, itd.). Vidi se da imate istančan i moderan senzibilitet, odnosno dovoljno mašte da osvežite neke tradicionalnije književne obrasce!

Dve stvari bismo istakli kao posebno uspešne u ovoj vežbi:
1) Dosta autora se igralo samom formom "kritike", pišući kritičke parodije i metakritičke tekstove pisane u obliku intervjua, pisma, predgovora; opet, ne iznenađuje imajući u vidu vaše više puta spomenuto i pohvaljeno baratanje savremenim književnim postupcima;
2) Naročita pohvala ide upravo za nekolicinu parodijskih, odnosno bolje rečeno samoparodijskih tekstova, čiji je hiperbolisano kritičan ton sjajno ispao -- potrebno je dosta zrelosti za takvu samoironiju, i takvi tekstovi su, mislimo, bili i najiskreniji!

Ukratko, nakon ovog zadatka, bili smo prinuđeni da malo apdejtujemo svoj stav iz vežbe sa žanrovima -- OVI radovi su zapravo vaši najbolji na kursu, ili makar u rangu sa onima iz žanrova. Možda je do viška vremena koje ste imali, ili vam je karantin prosto godio!

SD & MJ

Slaviša Trivković: ***

Kada biste se u bilo koje doba dana slučajo obreli i kad bi kojim slučajem zalutali u nisku kuća na kraju šora u kojem je i kuća Rade T., sasvim sigurno bi vas dočekala i zatekla oštra i glasna riječ, dovikivanje i zla prepirka. Kada bi pak došli s namjerom, u ranije dogovoreno vrijeme, takve okolnosti bi bile znatno izmijenjene, kontrolisane. Djeca i sitnija čeljad koja bi se tu zatekla, mirno i u apsolutnoj tišini bi virila na namjernika uredno načičkana iza kućnog prozora, onog koji gleda na put. Stariji bi se, pak, jednim pogledom dogovorili, izmirili i u trenu odobrovoljili, nudeći rakiju, stolicu, blagu i mirnu riječ. Ako biste pitali došljaka zašto se na tom mjestu obreo, znalo bi se - pošao je poslom i da vidi Radu, čovjeka kojem se išlo za savjet u vezi manje-više svega: - poreza, otkupa šljiva, tumačenja ljekarskog recepta i uputa. Znao je. Išlo mu se u nevolji, da posluša i razumije, bez mnogo riječi i bez mnogo truda. Išlo mu se po olakšanje. Njegovi sinovi, prijeki i mrki ljudi, bili su na majku, i jedino po tome što dijele isti krov i hljeb mogli su se zvati Radinim. Iz gole zemlje, bijede i nadnice, pojeni rakijom i bijesom, nikli su u tvrde i osione, u one koji se naširoko znaju i zaobilaze. Noćima bi nad uplašenom i nijemom kućom uporno dokazivali svoje, trudeći se da se čuje što dalje. Teško se pobjeđena sirotinja prašta i zaboravlja. Prećutno, prigovora nije bilo. Strah najpravednije odlučuje. Neka, smirivala bi ga žena. Njihovo je, ša bi? Rado bi se tada sklanjao pod vinograd i jorgovan, ili bi u bašti govorio jabukama, kajsijama i smokvama, sve dok ga ne bi savladao san i umor, pa bi se nevoljno vraćao. Ujutro bi blago kudio sinove i snaje, onako, više za sebe. Sramota je. Kasnije bi se pred suncem povlačio u hladovinu i osamu i tamo satima odlagao i ručak i večeru, veselo razgovarajući sa novinom i tekom. Radovao sa svakoj riječi koja bi došla sa strane, izvan kuće, pa je primao gosta čilo i sa smijehom. Govorio bi tada o vojsci, o ljudima, ljetini, stoci. Znao je. Rijetko bi se žalio, i slušajući teške, tuđe misli, pravdao bi i krio one svoje, neizrečene. Radovao se unuci, potom je prispio i unuk. Samo da se zapamti. I jeste. Često bi znao reći da se unuče voli više no sopstevno dijete. Nije mogao. Prijekom riječi bio bi pobijeđen prije nego bi unucima prišao, pa je ubrzo zaboravljao. U njegovoj kući i pred njegovim očima rastao je i bujao tuđ svijet, nepoznat. Često bi se iznenadio kad bi ga upitali, i kao da se nečega sjetio, postiđen i ustreptao, slušao je kao da sluša prvi put. Prekidao bi, mani. Ženi je odavno sve prepustio. Od svega sa njom preostalo samo ime i skoro zaboravljeno obećanje. Tek ponekad bi osjetio zahvalnost - što sve to nije njegovo, već tuđe. Sramota je. Kada se iz dubina začuo potmuli huk, nije se iznenadio. Poznavao je ljude dobro. I kada su okolna brda planula, i kada je u selo stigao poziv da se mora i hoće, pustio je i dao svoj dio. Kad mogu svi. I tada kao da je stiglo olakšanje. U gluvim okovima sveopštog nemira i propadanja, začudo, ponovo je oživio. Zaboravio je na tuđe. Pitao je živo, tražio, zahtijevao. Odgovarao je smjelo,i neočekivano britko. Grčevito se hvatao posla, i onog ženskog. Djeci bi šeretski prijetio štapom, kiteći neku samo njemu znanu priču, iznova, a uvijek drugačiju, trudeći se da je što češće u blizini. I bio je. Svima. Sklanjao bi se samo kada bi sinove ugledao niz kosu. Tada bi prosto zaćutao. Kada bi ih sutradan ispratio, ponovo bi se dao svojoj novoj navici. Sve do jednog predvečerja u maju.

***

Danas, skoro dvadeset i sedam godina docnije, kada Rada odavno nema, i kad se na spomen njegovog imena, obično, uz basmu, zapali svijeća, zatutnji sredinom maja nešto iz dubina, i prospe se po jabukama, smokvama i kajsijama, neočekivano, iznebuha, baš kao nekad blaga i nasmijana riječ, odnekud poznata i bliska, a ko zna koliko puta do sad skrajnuta i zaboravljena.

Tamara Radević: BISER

Noć je mlada. Ja još mlađa. Noć je zvezdana, ili sam ja previše pijana. Sve je mutno. Dim. Ne osećam telo, samo mirise. Šuštanje šuma i šuma u ušima. Kuća pored Dunava. Ne čujem ga kako teče. To se krv prosipa kroz moje vene. Koliko su samo moje šume bučne.

Stepenice do potkrovlja. Ne dodirujem ih stopalima. Nadam se da sam duh. Ne želim da budem crna tačka na beloj posteljini. Krevet je previše mekan. Nisam znala da sam tako dugačka. Laka. Krevet me guta.

Više nisam ni crna tačka. Gola. Ruke neće da mi zaštite grudi. Leže beživotno na jastuku, na mojoj mokroj kosi. Zašto ne izlazi nikakav zvuk iz mene osim srca što prebrzo udara. I ja bih da pobegnem iz ovog prokletog mrtvog tela, srce moje.

Kakva mi je to nevidljiva ruka u dušniku. Kida mi dušu, čupa iz korena. Pričam li? Možda sanjam. Naučila sam da kažem „ne“ tek nedavno. Šumama se prolomilo „ne“ kao tihi grom. Pa još jednom. I još jednom. Teško telo na meni me ne čuje. Ili se pravi. Pokušavam kroz prozor na krovu da vidim zvezde.

Peče me čipka urezana u preponu. Sva moja „ne“ me gledaju osvetljena mrakom. Rugaju mi se. Sama sam kriva. Trebala sam biti glasnija. Ruke su trebale da me zaštite. Moje sopstvene ruke me nisu zaštitile. Moj glas se ne čuje.

*

Bila sam samo još jedna biserna školjka. Mislila sam da sam sigurna, da sam slobodna... Izvadio me iz slanog mora prljavim rukama. Silom me je otvorio. Biser istrgao iz utrobe.

Ostavio me vreo pesak, da me sunce podseća da nisam sigurna, da nisam slobodna. Nepoznate, prljave ruke stavljaju moj biser oko svog vrata.

Da bog da ga biser udavio.

Anabela Kuridža: ĐAVOLE, MOJ BOŽE!

Onaj slon što mi svakog jutra leži na grudima i čini da osećam kao da i sam postajem krevet na kome ležim, ležao mi je i jutros na grudima. U glavi mi je odzvanjala rečenica iz sna, koja je nadglašavala svaki moj pokušaj da pomislim nešto svesno. „A ti ćeš kao meso zauvek da razmišljaš o tome.“ Ko mi ovo poručuje? Možda onaj ja iz svog zauma, onaj ja, koji nije siguran da li je taj glas bio njegov glas, Božiji ili ko zna čiji. Ali ja sam se mirio s tim, da, da, da! Ja ću kao meso... Ja ću kao m e s o, zauvek da razmišljam o t o m e.

Uvek je sedeo ispred mene. Činio je to da pred sobom ne mogu da vidim, uvek bi se morao podobro iskriviti da bih video nešto od njega. Rukama mi je vadio oči i gledao kroz njih, dajući mi na znanje da je to ono što i sam želim da vidim. Kad sam sedeo, sedeo mi je u krilu, za glavu viši od mene. Kad sam hodao, hodao je korak ispred mene, a mogućnost da ikad budem ispred njega nije postojala. Kad sam trčao, usporavao mi je hod, o njegova stopala sam se saplitao. Kad sam pokušao da bežim, ponavljao mi je „Ne možeš da bežiš, jer je svaki beg povratak onome od čega bežiš.“ Tad su mi noge otkazivale, a tlo pod nogama postajalo je bezdan. Kad sam govorio, upadao mi je u reči, tako da više nisam znao šta govorim ja, a šta govori on. Izgledao je kao ja. Ako bismo stali jedan do drugog, ne bi bilo razlike. Jedina razlika bila je što je on imao rogove. Naslanjao je svoje rogove na moje slepoočnice, gledajući me pravo u oči. Njegovi rogovi postajali su moje rane, moje živo meso. On je bio moj Đavo. On je bio moj Bog.

„Dragi M,

Nisam siguran jesam li sposoban odgovoriti na tvoja pisma. Nisam siguran imam li u sebi tu moć da izrazim ono što je u meni ostavila svaka tvoja reč. Ja znam da ti znaš... Ja osećam da ti znaš… Ne, ja osećam da ti osećaš šta si ti meni, a osećati je uvek bilo mnogo više od onog svakog „znati“. Osećam da osećaš! Razmišljao sam mnogo o nama. Rekao bih da sam razmišljao mnogo o tebi i sebi, ali to je nemoguće. Kad razmišljam o tebi bez sebe ili o sebi bez tebe osećam nešto kao umiranje. Tu gde si ti, tu sam ja. Razmišljao sam mnogo o moralu, o granicama, o mogućnostima. O! Sve bi bilo drugačije, sve bi bilo lakše da smo druge vere, druge nacije, da smo bilo šta drugo, a mi smo prosto isto... Isto i zato nemoguće. Osećam te kao zid u koji mi duša ulazi, zid kojem duša daje dušu, ali sa kojim se telo sudara i raspada na paramparčad i tu ostaje, bez mogućnosti za dalje. Svaki trenutak sa tobom bio je jedan svet za mene. Sa tobom sam imao milion svetova i svaki sam voleo. Ali vredi li srušiti svet zarad života? Ili ima vrednost živeti život bez sveta? Ja više nisam siguran. Znaš... U momentima kad sam klečao iskrivljenog lika pred sobom i tresao se u svojoj nemoći, pred svojom nemoći, bespomoćno sam gurao sebi masku na lice. Prvu, drugu, stotu. Svaka je klizila i svako razdvajanje maske i lica je peklo, a lice je uvek ostajalo ogoljeno i krvavo. Neka lica su, valjda, isuviše iskrivljena da bi na njima stajala maska. Ali tek onda, sa rukama beznadežno sklopljenim preko kapaka vidiš da nisi sam. Postoji tu još neko ko, isto tako iskrivljen, kleči pored svoje maske, sa priljubljenim dlanovima uz kapke i vidi. Vidi. Tebi na tome hvala, ti si video. I pustio mene da vidim. Ovo je moje poslednje pismo, od sutra na ovoj adresi živi samo moja majka.

S ljubavlju, zauvek ću te pamtiti kao svoj Svet koji sam srušio zbog života... “

Zatvorio sam pismo, adresirao ga i poslao. Sledećeg dana zvanično sam postao student Bogoslovije, a u holu fakulteta na svakoj tabli je pisalo „A ti ćeš kao meso zauvek da razmišljaš o tome...“

Ивана Јањић: РЕКВИЈЕМ ЗА ГОСПОДИНА Х

Имала сам 12 година када су ми први пут тражили да напишем посмртни говор. Било је лето, термометар је одбројавао 40 степени, а апарат за притисак се загубио у нечијим дрхтавим рукама док су се рођаци, као пред сандуком, уредно смењивали чекајући да виде колики ми је срчани? а? шта каже? чује ли се? куца ли?. Тада нисам стигла на ред, мада ми апарат није ни требао. Имала сам 12 година и умрла је жена која ме је одгојила. То срце, које је требало да куца неким неслућеним брзинама, код мене је само било сломљено.

Имала сам 12 година када су ми први пут тражили да напишем посмртни говор. Била ми је најбољи пријатељ. И лични фризер. Научила ме је да читам, гледајући шпанске серије, и да пишем, уредно бележећи епске песме које би ми она диктирала. Имала сам девет година када ми је рекла да зна да ћу једног дана постати писац. И да не пристаје да јој ико, сем мене, напише посмртни говор.

Имала сам 12 година када су ми први пут тражили да напишем посмртни говор. Тада сам, ваљда, први пут и чула оно: о мртвима све најлепше. Тада то нису морали да ми напомену јер, све и да сам хтела, о њој ништа ружно и нисам могла да кажем. И зарекла сам се тад себи, и само себи – јер једино у таква заклињања и верујем – да ће то бити последњи говор који ћу икада написати.

Данас сам, скоро 11 година касније, узела да напишем свој други посмртни говор у животу.

Коме?

Теби.

Зашто?

Зато што си, ма колико ми то било тешко да признам, заслужио. Зато што треба о мртвима све најлепше говорити. Зато што бих ти писала и да не треба.

Зато што си ме натерао, јер доста пута и јесте било насилно, да поново заволим онај део себе који је, сада схватам, заправо суштински део онога што ја јесам. Зато што сам због тебе научила да обликујем осећања у смисаоне целине, а њих у речи.

Зато што си био и нежан и груб у исто време. Зато што си ме натерао да се, проводећи време са тобом, вратим класичној музици коју сам раније волела јер само тако могу да се концентришем.

Зато што сам некада, излуђена очекивањима са твоје стране, у инат гласно пуштала Северину или Јелену Розгу замишљајући израз згрожености на твом лицу.

Зато што си ми ширио видике и ослобађао ме предрасуда.

Зато што си ме натерао да преиспитујем своја уверења, али и да схватим које су то границе преко којих никада не бих прешла. Да компромис постоји са добрим разлогом, али да некада једноставно нема ни довољно простора, а ни потребе за њим. Зато што си ме научио да се заузмем за себе и за друге. Зато што је истина да није тиха вода та која увек рони брег. Зато што сам поред тебе схватила да понекад побеђују најгласнији, иако не би требало.

Зато што си неке већ дугачке уторке ти дужио у недоглед. Зато што сам због тебе често била на ивици, као на клацкалици – са стрпљењем, снагом, мотивацијом, инспирацијом. Зато што сам се осећала као да ти дугујем нешто. Зато што сам те у неким моментима истински мрзела и питала се зашто си ми икад био потребан у животу.

Зато што сам, због тебе, петком увече, у препуном аутобусу који иде до Суботице, уморна од претходне недеље и једва чекајући да се вратим кући, неколико пута плакала од смеха.

Зато што си ме натерао да сумњам у себе. И да верујем у себе.

Е зато.

Почивај у миру.

Овде лежи Зинг – курс креативног писања прозе
(октобар 2019 – мај 2020)

Tamara Hak: PAMET U GLAVU, MINA!

Nisam ja od onih što vole da torokoću, ali, kad ste je već pomenuli, ispričaću Vam nešto o toj devojci. Vi ste je, Mina, upoznali relativno nedavno, ako se ne varam pre svega nekoliko godina, s druge strane, ja je poznajem od kad je bila beba. Neću birati reči, odmah ću Vam reći da je oduvek bila specifična, čak pomalo naporna. Naravno, nije se takva rodila. Niko nije. Oni njeni roditelji su joj od malena sve dopuštali, pa jadna nije imala od koga ni da se priuči kulturi. Možete li zamisliti, molim Vas lepo, kako to izgleda kada jedno dete od nepunih šest godina sedi za stolom sa roditeljima i starim gostima, umesto da je u sobi ili ma gde sa svom ostalom decom?! Opšti haos! A onda takav tip ponašanja primenjuju i u daljem odrastanju, sve dok više sa tim ne možeš izaći na kraj! Ljuta sam! Verujem da svaka majka, domaćica, zna koliko je teško utuviti detetu u glavu, da su papuče u kući obavezne! E, srazmerno tome, hoću da kažem da je gotovo jednako toliko teško naučiti dete osnovnim manirima, kada ih ne poznaje od malena! Štrecne me svaki put kad je vidim onako malu, jedva astal prerasla, a pokojnoj baba-Veri iz komšiluka viče ti! Ej! TI! Zar to ne para uši i drugima? I kako je to sve uopšte moglo na dobro izaći? Gledali su je toliko, oni njeni roditelji, da ima dobro da se obuče i da se ne sramoti u starim patikama; a još u osnovnoj školi je palila cigarete krišom, tu u dvorištu. Nikakav zdrav nadzor! Prkosila je svima i nikoga se nije plašila. Jedno jutro, tad je već bila pošla u srednju školu, zatekla sam je u dvorištu sa dve drugarice, kako dele jednu cigaretu. I tad sam znala da to neće ići na dobro! Govorila sam sa njenom majkom, ali ona zaista nije videla u tome problem - staromodna sam, ne pratim trendove, proći će je.. Pred kraj srednjoškolskog obrazovanja, otac joj je umro. I njih dve su ostale u Vili same. Ako je do tog momenta postojala i trunka autoriteta nad devojkom, s očevim odlaskom, i ona se rasprsla. Ja sam se ipak trudila da posmatram to neupućeno, neusmereno dete kroz odrastanje, nekad krišom, a nekad ipak direktnije, i mogla sam da vidim da se sa njom nešto dešava. Ali zaista, ne možeš starog konja naučiti novim trikovima. Dopustiću sebi i ove reči, lukavština jedna i prokleta bila! Kad god sam pomislila, znate ono "imam te", ona je već bila nekoliko koraka ispred mene.. Više je ona mene čuvala, nego ja nju, balavica! A čuvala sam je! Samo eto, od nje same nisam mogla da je sačuvam.. Vest o stravičnoj sceni u kvartu, zamislite, donela mi je unuka one baba-Vere. Bile su od prilike generacija, družile su se, kretale među sličnim krugovima ljudi. Daj Bože da sirotici ne ostanu traume od prizora koji je sačekao. Rekla mi je da nikako i nije mogla da predoseti šta je čeka na spratu, jer su sve prostorije pored kojih je prošla na putu do tog kupatila bile svakodnevno raskošno uređene, besprekorne. Kupatilo je bilo mnogo izmenjeno. Prvo oštar smrad kada su vrata najzad otvorena.. Još se ne zna koliko su tačno mogle provesti vremena onamo, dok ih mala nije pronašla.. Ništa tamo više nije ličilo na kupatilo, ni na kadu ili lavabo. Stvarno ne postoji reč za takav prizor. Velika mermerna kada bila je neprepoznatljiva, nevidljiva pod beživotnim telom u gomili špriceva, maramica, i ko zna čega. Pred kadom je ostala tronožna stolica, s koje se srozalo mrtvo, obezglavljeno telo devojčine majke i pored njega pištolj. Sasušena tamna krv prekrila je sve površine kupatila. Glava drugog, majčinog tela je u delićima, parčićima, komadima i kapima bila razmrskana po prostoriji. Kažu, ljudi koji istraživali slučaj, da je majka telo devojke pronašla tek drugog dana od predoziranja.. I da nije mogla to da podnese, pucala je sebi u usta. Dva su života 'zaludno okončana u nekoliko dana, moja Mina, u životu se vazda čuvaj i štedi,, kako babe kažu: "pamet u glavu!".

Лазар Биорац: КИШНЕ ГЛИСТЕ

Испружила је руке према небу и скопчала их око најдаљег облака. Требало је призвати сунце, али се она читавим телом опирала. Њене су очи локве, њени прсти кишне глисте сплетене у висини, њено тело цвет који се само на киши отвара. За њом су плавиле њиве и поља; села, вароши и градови. За њом је рикало рогато, цвилело репато и проклињало двоного – она се ни за трен није окренула!

Кустос је, поставивши је на зид, забезекнуто посматрао слику која је прогутала жену и претворила је у чудовиште. Отварање изложбе је дочекао на истом месту; затварање – у загљају младе сликарке. Показао јој је неколико својих платна – боже, има ли он стида? Већ се покајао и прекрио их чаршавом; она се осмехнула, глас јој је задрхтао, са усхићењем је рекла да лепше крвопролиће никада није срела. Одбацила је Илијаду и Гернику, битку на Марни, Термопилски кланац и све голготе којих се могла сетити – његове слике су биле потресније и дубље, за њу тим светлије и боље.

Свакодневно је долазила да ужива и убеђивала га да ствара. На улици је пресретала људе и говорила да је пронашла свог Гоју; он је, пак, ћутао да је пронашао своју Голу мају. Она више није сликала – претварала се у гипсану фигуру смештену на каучу док је његова рука клизила по платну. Он се из дана у дан све више љутио – неко је морао створити још једну слику потопа, неко је морао заробити још једну жену и претворити је у чудовиште – није умео! није желела!

Зар може тек тако да га одбије и баци четкицу у трње? Није га волела, зар не? – волела је његове слике, била заљубљена у платна, у боје, у линије, у ископане очи и повађена срца која је стварао у магновењу, удаљен од света, близак само њој. Истерао ју је на улицу и остао сам са својим платнима. Не требају му такве жентураче, викао је, које се појаве због болесне душе, због закрвављених очију, замраченог ума, због свега што није он. Све што је насликао његови су немири! Све треба спалити, црвену и црну по зидовима просути - низ зграду, по улици, по људима!

Ујутру је пожелео да је види. Тражио ју је по улицама, трговима, кулоарима, тржницама, зградама и кућама. Где живи, куда одлази, шта кад не слика? Никада је није питао. Склупчан под бором на киши која је лила као крв на његовим сликама постидео се призора који га је окруживао. Клише и патетика! Треба отићи – сме ли један музејски реквизит (не човек, реквизит!) да седи на киши? Отишао је и не слутећи да је горе крај прозора седела, посматрала борове и њега под једним од њих.

Дуго је лежао пре него што се појавила на вратима. Валови су ударали о зидове и потапали куће и паркове. Одозго је допирала грмљавина, муње су осветљавале собу. Без речи се ушушкала поред њега и загрлила га око струка. Размишљајући о љубави и кутку скривеном од страхота, осетио је непријатну хладноћу – по стомаку му је гмизала гомила кишних глиста.

Млада сликарка је гледала како се пред њеним делом један човек копрца као комарац у чаши воде и како почиње да се вуче тамо и овамо по поду галерије. Молила је да му неко помогне, али се нико од присутних није усуђивао да приђе. Лекар који се убрзо обрео у галерији констатовао је једно – смрт гушењем.

Milan Tica: MUĆNI GLAVOM I SPASI SVOJE DETE!

Prosečnom čoveku potrebno je nešto više od 2 sekunde da na telefonu ukuca trocifreni broj i okrene ga. Ne i Aurori! U trenucima dok je posmatrala displej sa 9 cifara, pamet joj se naprasno skamenila, a prsti oduzeli. Iz grla punog knedli iščupao se potmuli zvuk, a sa njim nekako i reči: „Jebote... broj policije?! Marko, koji je?“ – čak i kada joj je suprug, u tim trenucima nešto prisebniji, doviknuo trocifreni broj, prsti nisu hteli da slušaju. Kao da su se u sekundi svi stopili u jednu pasju šapu, nesposobnu da obavi tropotezno tipkanje. A onda, beli ekran sa brojkama preplavi crnina praćena neprijatnim vibriranjem. Unknown number. U pozadini se čuo Markov prigušen glas: „To mora da su oni. Javi se!“ Tad se beskorisna šapa preobrazi u beličaste, tanane prste i jagodica jednog od njih načini potez. Nešto sa one strane veze diše rezervisano. Kruto. Robotski. „Halo!“ – konačno ispusti glas Aurora, čije plavozelene oči izgubiše sav sjaj i postadoše nekako prljave i bezlične. „Poštovanje gospođo. Dišite lepo, 'ajde! Vaš sinčić je na bezbednom, a tamo će i ostati ako budete sledili moje upute. Okej?“ – bilo je prvo što je izgovorio stranac, čiji je glas zbog provlačenja kroz filter, bio robotizovan. „Koliko?“ – čulo se s druge strane, kao da je ovo kratko obraćanje stranca Aurorinu zabrinutost pretvorilo u bes i nestrpljenje. „Polako! Ja danas diktiram tempo. Vi ste tu da čekate, slušate i radite ono što Vam kažem. Odmah da razjasnimo jedno: novac me ne zanima. To što ste planirali da skupite za otkupninu, slobodno preusmerite u neku turističku agenciju. Pa kad se završi ova frka, idite lepo na more. Mali Vam je beo k'o frižider, treba mu malo sunca. E, sad ćemo malo o onome šta meni treba: Na Vašu mejl adresu će u roku od nekoliko minuta stići zadatak iz astrofizike. Ukoliko želite da vidite svog sina živog i zdravog, rešenja pošaljite na istu adresu do ponoći .Mislim da ste gledali dovoljno filmova da znate da policija o ovome ne sme da zna apsolutno ništa. Još jedno pravilo kog se morate pridržavati: dozvoljeno Vam je da kontaktirate samo jednu osobu koja bi Vam pomogla pri rešavanju zadatka. Sad se sigurno pitate kako ću znati da li poštujete pravila igre. Samo ću reći da zahvalnost dugujem aplikaciji Little Spy. Srećno!“

Uzimajući u obzir uslove solarnog vetra i međuplanetarnog magnetnog polja koji se mere u tački L1, proceniti intezitet energije aurore borealis na tačkama na zemlji koje su predstavljene na slici.

Bračni par je dugo, ćutke zujao u ekran laptopa, čija je spoljašnjost bila u zvezdanom dezenu, te se moglo naslutiti da pripada njihovom sinu. A onda je Aurora, kao da se prenula iz hipnoze, tiho izustila: „Šta nas dvoje buljimo u ovaj zadatak već pola sata, kada 50 posto reči ne razumemo? Razmišljaj koga da zovemo, Marko, molim te!“. On, koji je inače bio malorečiv, sada je potpuno utihnuo. Razmišljanje naglas bi možda obesnažilo tenziju koja je zaposela prostoriju, ali to mu trenutno nije bilo na pameti. Međutim, baš kada se učinilo da ima nekakvu ideju, Aurora se munjevito podigla iz sedećeg položaja i otrčala u sobu. Odatle se vratila sa blokčićem i istog momenta počela da prepisuje nešto u svoj telefon. Potom je napravu prislonila uhu. Marko, zbunjen što mu ništa ne govori, kroz šapat je upitao: „Koga zoveš?“ – no ona je bila usredsređena na poziv: „Halo, Martine?“. „Halo?!“ – čulo se s druge strane zbunjeno. „Martine, Aurora je!“ „Aurora? Evo, ne verujem da me ti zoveš.“ „Moraš da mi pomogneš. Jedino si ti sposoban. Molim te!“ – sada je već govorila kroz plač. „Šta se dešava?“ „Moj sin je otet, treba mi tvoja stručna pomoć, sve ću ti naknadno objasniti. Radi se o zadatku iz astrofizike...“ „Okej, ništa ne kontam, ali pokušaću da pomognem.“

Okončavši razgovor, Martin se uputio ka računaru, seo i otvorio fajl sa rešenjem, pre nego što je Aurora uopšte stigla da mu prosledi zadatak sa fotografijom. A onda je odšetao do susedne sobe, otvorio vrata i pogledao onesvešćeno telo dečaka sa povezom preko očiju i blago se približivši prošaputao: „Mali, uskoro ćeš kući. Mama ipak i dalje veruje svom heroju, kog je ostavila kao kera na ulici. Zauvek ćemo jedno drugom biti polarna svetlost – Aurora borealis!“

Tijana Nenadović: NA STANICI

Imala sam dvadest jednu godinu kada smo se upoznali. Napolju je vejao sneg bilo je jako hladno, temperatura je dostizala i minus šesnaest stepeni. Sve je bilo užurbano, mokro, beličasto. Posmatrala sam ljude dok sam čekala bus na stanici. Noge su mi se zaledile, ove gumene čizme su nepraktične, odvratne i uvek mi naprave žuljeve, pritom se smrzavam svaki put u njima. Nemam kapu, kosa će mi uskoro biti mokra. Ova situacija zahteva da zapalim cigaru. Vadim paklicu, nemirno tražeći upljač po džepu, ujedno cigaru držim u ustima sa povećanom dozom nervoze, jer do sada bi već gorela i ja bih bila mirna. Otkopčavam ranac tražim po pregradama, džepovima, da se nije negde zavukao. Ništa. U tom momentu ugledala sam jednog dečka. Šta mi drugo preostaje nego da svoj ego ostavim u torbi i priđem mu.

Izvini, mogu li.. već je pružio upaljac u pola moje rečenice. Zastala sam i pogledi su nam se sudarili. Njegove oči su bile prozirne, sijale su i mirisale na zločin.

Posle toga sve je postalo maglovito. Njegov glas, dubok i nežan gubio se u daljini, a moj pogled dubio se u njegovim prozirnim očima. Da li čekamo isti autobus? Da li nam je podjednako hladno? Da li stavlja jednu ili dve kašike šećera u kafu? Da li pije kafu? Da li voli životinje? Koja mu je omiljena hrana? Da li mrzi čekanja? Da li je neko čekao njega? On se smeši, kaže da mi ruke drhte. Mogli smo na čaj preko puta, imaju udobne fotelje, zagrejaćeš se, a za to vreme će stići bus. Možda ne prvi kojeg mi čekamo, ali peti sigurno hoće.

Da li žurim? Iako žurim da li je to bitno sad? Da li je njegov pogled mogao da izazove protivljenje u meni? Da li čaj može da odledi moje srce? Razmišljala sam... On je pričao o vremenu, o gužvi u Beogradu, kada bi oči mogle da govore sigurno bi bio muzičar ili neko ko se uopšte ne razume u umetost. Kada bi njegove oči mogle da govore, one bi mi sigurno napisale poeziju, ali on ne. Nikako. Obrazi mi se crvene, ne pričam puno o sebi, ne otkrivam da volim mačke i da sam pre neki dan jednu udomila. Da mrzim čaj i da bez kafe ne počinjem dan. Žuta mi je omiljena boja, a crnu nosim samo kada sam ljuta i besna. Mrzim zimu i rođendan mi je za tri dana. On me pažljivo sluša i gleda pravo u oči. To me čini nervoznom. Govori mi gde živi i pita da li studiram nešto. Palim cigaru jer izbegavam odgovore koji se nižu i čuje se samo pozadina njegovih očiju u centru mojih misli. Nosi sivi džemper i crne panatalone, preko ima sivi šal i crni kaput. Usta su mu tanka, kao dve linije koje se međusobno dodiruju ispucale od hladnoće. Visok je. Ruke su mu nežne. Ali ništa ne može da se poredi sa pogledom, koji kao da me hipnotiše...

On nastavlja da priča o mestima koje je posetio, o pićima od kojih se napio, od plaža u kojima zamalo da se udavio. Slušam, klimam glavom i ćutim. Dodiruje me za ruku. Smešim se. Dobro sam procenila, ruke su mekane. Izvinite,da li mogu da dobijem upaljač nazad? Pružam mu upaljač, on brzinski uzima i ulazi u bus.

I meni stiže bus. Ulazim i sedam na desno sedište pored prozora. Gužve uvek lakše savladaš kada možeš da posmatraš kroz prozor. Sedam u kafić i naručujem čaj. I zasigurno znam: Čaj me nije otopio, ali njegov glas sigurno jeste.

Branislav Aleksić: ZRNO PESKA

Rodjen sam u tečnosti. Ukus soli mi nije izlazio iz usta. Gurali su me. Gurali su me slični meni. Nekad bi i seli na mene. Nekad bi ja sedeo na njima. Svi smo težili vrhu. Sa vrha mogao si videti svetlost. Na dnu je bilo izuzetno mračno, slano, zagušljivo. Kada dosegneš vrh tu se zadržiš jedan sekund. Kada dotakneš dno, tu se zadržiš godinama. Jedan dan dobio sam na lutriji. Dobio sam letovanje. Ubrzo sam stigao na plažu. Zauzeo sam odlično mesto. Sunčao bih se po ceo dan. Često bi imao seksualni odnos na istoj toj plaži. Mlado. Staro. Muško. Žensko. Obrijano. Neobrijano. Čak i preko odeće. Trljali bi se satima. Uživali su u mojoj toploti a ja u njihovoj vlažnosti. Znao sam da ih zveknem i nekoliko na dan. No tome je ubrzo došao kraj. Kako sam slučajno izvučen na lutriji, tako sam slučajno i izvučen sa plaže. Lopata. Zamah. Kesa. Čvor. Gepek. Truckanje. Smrad. Jedan mi je poznanik sa plaže pričao kako je 3 dana pre dolaska na plažu proveo u posudi u koju bi neka dlakava stvorenja puštala vodu i bacala blato. Kaže da je jako smrdilo. Možda je ovo to. Možda sad neko dlakavo stvorenje krene ispuštati stvari na nas. Gepek. Vrata. Sto. Staklo. Ringišpil. Izgleda da je ovo ipak samo u sklopu letovanja. Našao sam se u spravi zvanoj peščanik. Vrlo popularna stvar među onima koje sam jebo na plaži. Neki su čak pisali o njoj a većini izgleda da služi kao ukras ili zabava. Bilo je ludo unutra. Čas si gore, pa juriš dole. Momenat propadanja je bio neprocenjiv kao i momenat kada zvekneš nekome na glavu. Naravno, tebe nekoliko trenutaka kasnije sleduje isto... Ruka. Okret. Slobodan pad. Udarac. Pustinja. Cijev. Vazduh. Mrak. Vreća. U vreći je bilo zagušljivo i mračno. Neko stvorenje koje je za razliku od nas moglo samovoljno da se kreće progovori u mraku. „Opet baba Marija i usisavanje paučine. Jebem ti dan kad prestade koristiti metlu.“ Nisam znao ni jedan od tih pojmova. Nedostajalo mi je sunčanje, trljanje i skakanje drugima po glavi... Svetlost. Vazduh. Još veća vreća samo ovaj put čvrstih stranica. Zagušljivost. Mrak. Ovo je neka greška. Kako sam odjednom sa vrha zabave spao na ovaj užas. Ko se to poigrava sa mojim životom... Odjednom sam naglavačke. Bljesak svjetlosti. Još veća vreća. Ogromna vreća. Smrad. Zagušljivost. Pokret. Izgleda da me vraćaju na plažu... Svetlost. Dim. Smrad. Planine. Ovo je nešto novo. Nekako sve deluje rđavo i prljavo. Nisam siguran šta bi ovde trebao da radim... Napokon sam se navikao na svetlost. Maglovitost u mojim očima je nestala. Shvatio sam da sam sam. Onih slični meni više nije bilo u blizini. Nisam imao sa kim porazgovarati. Postaviti pitanje. Požaliti se. Stajao sam potpuno sam na parčetu nečeg tvrdog, sjajnog . Postajalo je sve toplije i toplije... Vazduh je tako suv. Ukus soli je po prvi put nestao potpuno iz mojih usta... Let. Vazduh. Visina. Proveo sam neko vreme iznad mnoštva boja. Lebdio sam kroz vazduh i čekao novu destinaciju. Osećao sam tako moćno. Nikad nisam bio bliže svetlosti. Morilo me je samo jedno. Gde sada? Nije li dosta lutanja? Lebdim sve brže. Postaje sve toplije...Umor me stizao. Osećao sam da slabim i da neću moći još dugo ovako. Boje su se sve brže smenjivale a jedna se sve češće ponavljala.

Milica Sredojević: TEODORINA BAJKA

Deco, danas ću vam pričati o proleću, o snu jedne devojčice, o jednoj nadi, o jednom početku, o jednoj izopačenoj stvarnosti. Deco, danas ću vam reći koja je tajna velikih umova, i koja je tajna onih malih. Deco danas ću vam oslikati svet u kome stariji prebojavaju već šarenu dečiju sliku u crno-belu.

Zvala se Teodora, imala je 7 godina, imala je belog čupavog psa Munju, mamu i tatu. Volela je svoju porodicu najviše, i smatrala ju je posebnom, drugačijom u odnosu na ostale. Svoju majku i oca bi zvala kraljem i kraljicom, psa pomoćnikom, a sebe princezom.

Zvala se Teodora, imala je 8 godina, njen svet je sada već bio obojen divnim kraljevstvom. Darivala je prolaznike ljubaznošću, drugare čokoladicom i osmehom. Ova princeza uređivala je svoje kraljevstvo onako da svima bude potaman. Kada bi se neko posvađao od njenih sluga, odmah bi ih izmirila i objasnila im da moraju negovati svoje drugarstvo, da ne smeju jedno drugom zabijati nož u leđa, već da se moraju držati zajedno kako bi njihovo kraljevstvo napredovalo.

Zvala se Teodora, imala je 10 godina, njeno kraljevstvo je toliko uznapredovalo da ju je i cela škola volela i uvažavala, govorivši da je ona jedina njihova princeza. Svakim danom bi sa njima smišljala razne igre, u kojima bi često i princeza izgubila, dokazavši im da čak ni ona, ne može stalno biti na vrhu. Svi drugari su je obožavali, svi ponaosob su govorili da im je ona najbolja drugarica. Njene sluge, a zapravo njeni drugari, su govorili da Teodora želi napraviti svet u kome neće biti mesta mračnim silama, u kome se dobri neće boriti protiv zlih, jer zlih neće biti. Želela je napraviti svet u kome će se prijatelji voleti, i koji će zajedničkim snagama doći do zajedničkog cilja.

Zvala se Teodora, imala je 12 godina, budila se nekih dana u postelji od svile, ljudi su je oslovljavali sa "Vaše veličanstvo". A nekih dana ju je i pamučna posteljina gušila, i kraljevstvo kome pripada... Kao da joj je džojstik kojim rukovodi svoju igru izmicao iz ruke.

Zvala se Teodora, imala je 14 godina, i bila je zaljubljena u druga iz razreda, kao i njena najbolja drugarica. Ali govorila joj je da taj momak ne može uticati na njihovo prijateljstvo, te da će ga obe izbrisati iz glave, jer je ljubav između njih dve važnija.A da, odrekla se i svog prestola, a onda je umrla.

Zove se Teodora, ima 18 godina, ima dečka zove se Peđa. Da to je baš onaj drug iz razreda. I da već ste pogodili, izabrala je njega, ne drugaricu, ali kaže da joj je drugarica oprostila, jer se ona zaljubila kasnije u nekog drugog momka.

Zove se Teodora ima 23 godine, studira Prava, i danas na odbrani diplomskog rada rekla je da "Cilj ne bira sredstvo". Na šta su joj svi aplaudirali, naravno, diplomirala je sa desetkom.

Sada Teodora ima 44 godine, i od nedavno je gradonačelnica Valjeva. U mnogim svojim izlaganjima govorila je da je njen zadatak da sačuva svoj grad od zla koje ga okružuje, uz to uvek i doda da će i po cenu svog života to uraditi. Prethodni gradonačelnik Valjeva beše njen muž, da, da Peđa. Sada već bivši muž. Naprasno je skinut sa vlasti zbog privatnih snimaka u kome on sa svojom Teodorom pljuje tadašnju vlast svojim prijateljima. Zapravo on tvrdi da se i Teodora našla na tom snimku, ali u medije je dospeo snimak u kome se vidi samo on. Naravno postoji osnovana sumnja da je te snimke ona isekla i pustila niz vetar, ali naravno nema dokaza za to. Bilo kako bilo Valjevo smatra da je ona najbolji gradonačelnik za njih.

Pavla Banjac: PREMIJERA

Karta za pozorište, u moje vreme, koštala je dva centa. Tačno toliko sam imao u džepu tu noć kada se zavesa spustila poslednji put. Mislio sam, ako budem dovoljno velike sreće, možda pronađem još dva u nekoj fontani, oduzmem nekome želju, a kupim sebi pivo.

Dva miligrama i glumac si. Još dva i nominovaće te za Oskara. Još dva na to i dobio si Akademsku nagradu za životno delo.

Dva plus dva plus dva su šest. Ako na to dodam još dva – to je osam (a danas je, mislim, oktobar, dakle, 10!)

Da se vratimo na veče premijere. Čim su presekli crvenu vrpcu (tupim makazama) gomila je pohitala ka ulazu. Neki sumnjivi ljudi u belom, iz gužve, okačili su mi VIP pass oko ruke i strpali me u auto. Ostavili su me pred Malim teatrom. Čim sam kročio nogom (levom) na tlo, već su me dva nova čoveka, nepoznata, ovaj put u crnom uhvatila pod mišku. Pod levu, ovaj sa moje leve strane, a pod desnu, ovaj sa desne - obojica za dve glave viši od mene, svaki ponaosob. Njihove nepoznato-čvrste ruke gurale su me kroz masu koja je dozivala moje ime (koje?) i dobacivala neka nejasna i besmislena pitanja.

Poput: KAKO SE OSEĆATE POVODOM VEČERAŠNJE PREMIJERE

KAKO JE TO RODITI SE KAO GLUMAC

MOŽETE LI NAM REĆI KO JE SCENOGRAF (posle sam saznao da je taj, navodno, napravio čitavu neku pometnju jer je rešio da ostane anoniman. Ja ga, međutim, zaista nisam lično poznavao.)

Unutra su me preuzeli neki novi ljudi i proveli do vrata na kojima je pisalo SCENA. Pomislio sam da sam se sinoć morao dobro napiti ako se ne sećam da sam osvojio ovu privatnu turu teatrom.

„Odavde Vi nastupate“, kaže meni neki ćelavi čovek. Nisam ni stigao da mu kažem da nema potrebe da mi persira, a već je utekao. Posle toga, ja se pokušam skloniti sa scene – oni me gurnu nazad. Pa tako nekoliko puta.

GOSPODINE NE MOŽETE DA ODETE SA SOPSTVENE PREMIJERE

Ja ih pitam šta sam osvojio, ne sećam se, oni se smeju naglas, u glas.

GOSPODINE PA VI STE GLUMAC, ŠTA JE SA VAMA

Šta je sa mnom?

Ja opet pitam, čiji onda lik da glumim, a oni opet – svi u glas.

PA VAŠA JE PREMIJERA, SVE LIKOVE, VI STE GLAVNI GLUMAC

Glavni glumac? Pomislio sam kako ja ovo nisam nikada poželeo. Pomislio sam da mora da je nečija tuđa ideja (kojih sam se, bogami, nakrao) iz fontane.

„Ako si rođen kao glumac, onda imaš sposobnost prilagođavanja, a ti JESI glumac. Snaći ćeš se“, kaže meni jedan od onih što su pridržavali reflektore.

„Dobro onda, ja JESAM glumac“, kažem ja njemu. (Svidela mi se ideja) I dohvatim se ja te Scene.

Posle aplauza, ja iza zavese a oni meni: BRŽE, SLEDEĆA PREMIJERA SAMO ŠTO NIJE

Ja ih pitam: Pa kakva SAD premijera?

A oni će ti meni: Pa kako kakva? Nova. Sa novorođenim glumcem.

Dajana Mitrov: U PODZEMLJU

Ne znam da li je iko do sada ukazao na to da je jedna od glavnih odlika života odvojenost. Ako oko nas ne postoji omotač od tkiva, umiremo. Čovek postoji samo ukoliko je odvojen od svog okruženja. Lobanja je zaštitna kaciga putnika kroz prostor. Ostani unutra ili si gotov. Smrt je ogoljavanje, smrt je sjedinjavanje.
(Vladimir Nabokov)

*

Živeo sam sa matorcima u smrdljivom, malom stanu, a zidovi moje sobe behu potamneli od slušanja o umrlim pesnicima i pljuga. Druženje se nekako uvek svodio na buntovničke razgovore o politici i odlaske u Akademiju. Zagušljiva rupa, u kojoj se večito osećao smrad podzemlja, a masa je uvek bila u euforiji kao Evropa posle pada Berlinskog zida. Zajedničkim ulaganjem uvek smo mogli nešto dodantno nabaviti. Ćale i keva su mi pukli odavno, tako da im nije bilo ni bitno šta radim i gde sam. Keva me je tupo gledala još od prvog puta kad joj je ćale razbio glavu sijalicom, iščupavši je iz grla sa plafona, zbog prevelikog računa za struju. Nikad nije znao za sebe, a kamoli za mene.

Imao sam masu poznanika koji su se kidali za gram i samo jednu prijateljicu. Bila je neupadljiljiva riba, što mi se dopadalo. Upoznali smo se tako što je zabola sa mnom na nekoj pijanci. Nisam baš bio vičan za razgovor, ali je bila uporna. „Ovo mesto je kao sahrana starog Kotera, a?“ bila je prva rečenica koju mi je uputila. Istina, mesto je zaisto bilo mrtvo, a svi su se, urađeni, pravili da je mnogo bitno biti tu. „Kako ti je ime?“ upitah posle nekoliko minuta izgubljenih u mislima.

*

Nakon toga, često smo razgovarali, što sami, što u ekipi, zabadali na mojoj gajbi čitajući, dok je aroma šita ostavljala nove tragove na zidovima. Umela je čak i neplanirano da bane, najčešće izjutra. Išla je često kuda i ja. Vremenom mi se učinilo da jedino sa mnom i razgovara ili da je, sem mene, niko ni ne primećuje, ali me to nije mnogo tangiralo, jer ni sam ne pričam mnogo sa ljudima.

Jedne večeri, kad je reprezentacija Jugoslavije došla do četvrtfinala, drotovi su nas najurili sa ulica zbog galame. Otišli smo mojoj gajbi kad se ekipa razišla. Ćale je uveliko kuntao u svojoj fotelji, dok se svetlost TV-a češala o njegove balave obraze. Ćutke smo sedeli neko vreme, kad osetih da se privija uz mene. Prvo me je milovala po rukama i bedrima, a potom su joj šake kliznule oko moga vrata. Grlo mi osta u grču, a suze potekoše niz slepoočnice. Iako sam je molio da prestane, nije me puštala. Zajahala me je, a grcanje se prosulo u noći. Kada sam se probudio, nije bilo ni nje ni objašnjenja. Kroz nekoliko dana se vratila, ali nikad o tom događaju nismo razgovarali. Nije bilo ni važno, jer sam osećao me neće napustiti ma šta rekao ili činio. Vremenom, nestajalo je brige i o matorcima i politici. Svaki put, njeno iznenadno naskakanje činilo je da već jalov svet tone u sve dublje beznađe. Sve češće sam lezao sa njenim disanjem za vratom, nekad mi je blago šaputala, a nekad me je grebala po rukama i vratu. Svako noćarenje ostalo je samo među nama, jer ljudi ionako ne bi mogli razumeti prirodu našeg odnosa.

Neko veče, posle Kališa, čekali smo gradski, dok su neki tipovi pored nas preprodavali gorivo. „Nemaština nas izjedala“, rekla je sebi u bradu. Uvek je imala da kaže nešto o stanju u svetu koje je mene sve manje interesovalo. Kako se naš prevoz približavao, osećao sam da mi telo opet podrhtava od njene blizine i pomisli da idemo mojoj gajbi. Večeras je nešto posebno zagrizla. Zatvorih oči, a večernji vazduh i miris goriva mi zapljusnu nozdrve. Postavila je svoje šake na moja ramena kad se začulo škripanje kočnica. Poslednje što sam video bilo njeno lice kroz masne i prljave čelične livove. Zazorno se smešilo.

*

„Kako ti je ime?“ upitah posle nekoliko minuta izgubljenih u mislima. Glasna muzika i žamor prigušili su moje pitanje. Stajala je, kao nezainteresovana, oslonjena na prozorsko okno prekrštenih ruku i prezrivo posmatrala masu.

„I, hoćeš li mi reći?“

„Šta?“

„Kako ti je ime?“ ponovih.

„Lola.“ ((Nadimak od imena Dolores, u značenju tuga.))

Danilo Kovačević: DRUGO TELO

Otkako znam za sebe, zarobljen sam u ženskom telu. Ne znam zašto i kako, ali sam siguran da tu ne pripadam. Pritiska me i guši osećaj nepripadanja i nigde oko sebe ne vidim svetlost. Borim se protiv mraka i udaram, udaram, udaram oko sebe, udaram u prazno i ne stajem dok potpuno ne klonem snagom ali tama je i dalje tu. Imam osećaj da mi je ceo život okrenut naglavačke i da se moja prava priroda nikada neće ispoljiti. Nekad se zapitam da li će zauvek biti ovako? Da li ću svoju egzistenciju provoditi osuđen na tuđu kožu koja mi je tesna i ne dozvoljava mi da dišem? Nije mi lako, ali siguran sam da ima još takvih kao što sam ja i verovatno svaki se bori na način koji ume. Možda postoji neko kome je i gore nego meni. Ali niko ne može u potpunosti da me razume. Želim da pripadam negde. Želim da mi bude prijatno i da me ne stišće mrak. Želim da osetim slobodu. Možda ćemo svi jednog dana biti slobodni, ali zapravo slobodni. Slobodni od patnje. Ali za slobodu se mora boriti. I nemamo čega da se plašimo. Jedino što možemo izgubiti su ovi metaforički lanci što nas sputavaju, ili život od čega nema ništa jeftinije. Ali kako živeti u ovakvim uslovima. Osećam da imam sve manje kiseonika i da me nešto steže iz dana u dan sve više i više. Već predugo traje ovakvo stanje. I tada sam osetio veliku turbulenciju. Nešto se pomera oko mene. Stišće me još jače i počinjem da gubim kiseonik, možda hoće da mi skrati muke. E pa neću se dati bez borbe. Udarao sam i rukuma i nogama koliko god sam mogao dok su me neke ruke uhvatile za glavu i počele vući. Nisam mogao da izdržim bol i počeo sam da plačem. U tom trenutku se dogodilo. Blještavo svetlo zaborava me je zaslepilo. Neko me je istrgao iz mog zatvora. Konačno sam slobodan i novi krug patnje i nepripadanja je započeo dok sam ja nesvestan toga polako tonuo u san, a lekari spustili moje krhko telo na vagu i dali mi ocenu 9.

Татјана Кнежевић: МЛАДОЖЕЊА ИЗ СНОВА

Марија је живела са својим родитељима и троје млађе браће у трошној кућици на самој периферији града. Чак ни кућица није била њихова, већ су и за њу тешко плаћали кирију. Маријина породица је била поштена и религиозна, што је прилично одударало од остатка комшилука, који су били далеко ,,сналажљивији" у свом начину опстанка у тако тешким условима живота.

Маријин отац је радио за надницу, послове није пуно бирао, било то сечење дрва за огрев, фарбање капије, одржавање буржујских дворишта, шта год, само док су плаћали. Нажалост, за тако тежак рад плата није увек била обавезна, или бар не све. Обично би пола његове зараде узимао Живојин, комшија који му је неке од тих послова налазио. Ранко се није много ни бунио, значио му је сваки динар. Славка, Маријина мајка, радила је по десет сати дневно као праља за смешне паре. Са таквим скромним примањима, није било довољно новца и за кирију и за храну и за остале потрепштине шесточлане породице.

Упркос таквој животној ситуацији, Марија је израсла у прелепу девојку са осмехом који није говорио ништа о њеним свакодневним недаћама. Са љубављу је бринула о млађој браћи и радила по кући све што је могла како би помогла родитељима. Било јој је једва петнаест година када је превејани и похлепни комшилук, који је све време исмевао јадну и ,,несналажљиву" породицу Радовановић, приметио Маријину лепоту. То је било благо које дотична породица, као ни остале животне прилике, по мишљењу многих, није знала да искористи на прави начин. Зато је ,,добри" комшилук решио да узме ствар у своје руке, и помогне да се Марија препусти својој тужној судбини што пре, и уз значајну новчану компензацију у њихову корист. Живојин коме ни убиство није било страно, и који се сигурно није потресао због тамо неких јадника, који нису били довољно безобзирни да преживе у овом пасјем крају, сложио се са својим сарадницима да би девојку било најбоље продати у неки бордел, узети неке паре одмах а остало на проценат. То је све требало реализовати пре него што неко примети девојку и узме сам оно што може јако добро да се уновчи. Тако да је Марија овом одлуком била заштићена од силовања, бар за неко кратко време. Ова одлука је била позната у целом крају, речено је да нико не сме да дира Марију, јер Живојин има неке планове за њу.

На сву срећу, Маријину лепоту нису приметили само криминалци и олоши, запала је она за око и једном фином младићу. Данило је живео сам са старом мајком, отац му је умро у рату. Био је то добар дечко. Радио је од своје тринаесте године разносећи новине како би помагао мајци, а сад са двадесет и пет, већ је имао солидан посао у штампарији и могао је да приушти да се пресели из тог краја, али је хтео прво да се ожени. Хтео је скромну, поштену и лепу девојку, баш каква је била Марија.

Живојин није губио време, разрадио је план, најлакше ће бити ако за Марију нађе лажног просца и лично Радовановићима гарантује за њега као свог рођака. Нико се неће бунити, док скапирају биће прекасно. Како је просац требао да буде непознат, прочуло се да Живојин тражи неког ко није из краја за ту улогу. С обзиром да Данила нису баш добро познавали, он реши да се пријави за ту улогу и узме Марију за себе зликовцима испред носа. Све је текло како је Живојин планирао, Радовановићи су били изгубљени, очарани поклонима и драге воље дали ћерку за лепог добростојећег младића који је још Живојинов рођак. По договору Данило је требао да девојку испоручи у бордел у други део града, али уместо тога он је девојку одвео у цркву где су се венчали на брзака и одвео је у скроман али леп стан у врло пристојном крају. Живојина је пријавио полицији како му је украо зларни ланац који је оставио код њега као залог за девојку тако да је лопужа завршила у затвору, а Данило је дошао и породици све објаснио. Понудио је Маријином оцу стални посао чувара у штампарији, што је он оберучке прихватио пресрећан што је Марија ипак завршила са добрим момком.

Сам Бог их је спасио, нису све оне молитве биле узалудне.

Марија Гагић: КЛАДИМО СЕ У ВЕЧНОСТ

Свака животна прича почиње и завршава се сузама. Мајка и дете плачу. Отац задржава сузе, али и он осећа. Понекад, чује се јецај, али само онда када животни пут доведе своје актере до наизглед најтрагичније варијанте краја - али и то је живот. Један живот се гаси, остављајући другима да сањају (можда узалуд), а неки нови се рађа. Бесконачан круг живота и смрти. У њега сам упала ја, не желећи. Нико ме није питао: желиш ли? Сигурна сам да бих одбила. Али шта је са свим малим и великим задовољствима у животу, у који угао заборављених ствари њих да сместим, кад већ сав онај очај не могу да одбацим јер се тешко заборавља јер је немогуће, јер је болно, јер је за мене неизводљиво.

*

Често сам постављала питања и остајала без одговора. Додуше, никога није било ту ни да их чује. Али чврсто сам сигурна да је потребно одржавати дијалог са самим собом. Верујем оном мудрацу да је суштина у тражењу праве Речи. Та права Реч мора нам појаснити све! Она води до Истине. Зар не? Али, цео људски живот пролази и ја не налазим ту универзалну Истину. Проналазим себе, то је истина. Или бар један свој мање опипљиви део. Ако смо сви само један минијатурни делић нечега много значајнијег и већег, онда свако од нас појединачно носи различит пут ка њиховој својственој истини.

*

Чула сам је како шапуће, а ви знате како бих њен глас могла да слушам увек, тако да сам и више него јасно разазнала речи: Један човек не зна ништа, али сви (људи) знају све. Без ироније, молићу. (The lover of my life - what happened to her?)

*

Ако сам жена у телу мушкарца, желим да се ослободим. Ако сам мушкарац у телу жене, желим да се ослободим. Молим се да те нађем у новим, бољим, лепшим универзумима. Рекла сам ти да не желим да будем патетична, али против своје воље - ипак јесам.

*

Млада жена у белом је прешла погледом по соби и дискретно убризгала мало провидне течности у цевчице које воде директно до мог организма - кроз крвне судове до мог срца и мозга - њој потпуно непознатог света. Ту су расле филозофија, поезија, жеља... Скривене од свих, скривене од туђих погледа, речи и јефтиних, неукусних, лоших тумачења. Зато бирам сопствену смрт - оживљавање кроз физичко поништавање.

Andrea Vranić: SKICA

Šljiva. Tamnoljubičasta šljiva. Ukus sočne i zrele šljive. Lepljive kapljice na bradi, oblizuje se. Tekstura nezrele šljive i pucanje njene opne pod zubima, pri zagrižaju. Kisela, zelena unutrašnjost. Unutra – koštica, u Crnoj Gori - košpica. Odjavna špica. Kraj filma. Filmovi za žene željne ljubavi – ljubavni filmovi. Ljubavni ugriz. Sisanje krvi. Ostrvce popucalih kapilara na vratu. Na vratima špijunka. Špijun iza vrata špijunira komšinicu kroz špijunku. Crna noć. Tamnoljubičaste cipele slažu se sa tamnoljubičastim karminom i tamnoljubičastom šljivom na oku. Krije se iza velikih naočara, iako je crna noć. Ljubavni udarac u zid, pa u lice. Lepo, mlado, naivno lice. Iza lica umesto mozga – kaša. Ovsena, za doručak.

Banana. Žuta banana. Kora od banane. Pad, šakom na njeno oko. Čovek je. Smeje se. Obrazi napeti, oči zatvorene. Otvorene oči - žute beonjače. Oksimoron. Šta ti znači voleti jeftinu šljivovicu… Moron. Ljudi nastali od majmuna i oni koji to ne žele, ali i dalje jesu. Majmune! Majmun. Ruke preko očiju, usta, ušiju. Idealna žena. Majmun se okliznuo o bananu. Ne pada. Sad bez smeha. Usta bez zuba. Bezuba. Bez pripadanja, bez porekla. Poreklo vrsta. O poreklu vrsta. Uvrstiti u stvarnost i one što ne vide, ne govore, ne čuju. Pozdrav za komšiju špijuna što nikako da pozove policiju. Slušati bananu, možda progovori. 50/50 šanse, tako genetika kaže.

Sivilo. Sivilo zgrada i grada. Sivilo sela. Sela je ispred zgrade, na stepenice. Uspon i pad. Sizif -  balegar. Teturanje vlastitih govana  uzbrdo i nizbrdo. Brdo metalnih školjki automobila. Školjke koje se osluškuju. Morske školjke. Ušne školjke. Klozetske školjke. Biser u školjci. Biserni niz na starim slikama, a stvarnost bez zuba. Kalcijum, atomski broj dvadeset. Atomska bomba - devetnaest, osamnaest, sedamnaest… Odbrojavanje sekundi do Nove godine. I onda veliki prasak, vatrometi i jarke boje, za razliku od sive. Zujanje u ušima.

Fade to black.

Радмила Вукотић: ИСПОВЕСТ ЈЕДНЕ КОМШИНИЦЕ

палим цигару с неверицом и читам БРУТАЛНО УБИСТВО муж С М из страсти убио своју супругу Б М и њеног љубавника А Б особа под именом Д Б нађена ОБЕШЕНА у дворишту куће момак Ф К ПРЕТУКО бишу девојку А М црна хроника у мом животу постала је свакодневница више не стигнем ни да обрадим информацију о убиству самоубиству ил некој другој гадости колко их има на сваком ћошку иначе ја сам из малог места и све што сам навела се десило коднас у општини неможе да прође ни петнест дана а да се неко зло недогоди ја нисам нешто бог зна колко начитана остала сам само на осам разреда основне и незнам нај боље ни да се изразим али имам потребу ово да поделим с тобом мислим да неморам да читам књиге да би схватила шта се дешава око мене а видим да се дешава зло никад нисам разумела зашто се прикривају имена убицама што сад морају да кажу С М  је убио жену што не кажу станко мирковић је убио било би боље да се те ствари говоре до краја јел ако је неко злотвор треба му се и име знати да зна чоек кога да избегава кога да се клони ја сам мојој деци рекла да ако ми убију неког за мене више они нису људи они су марва а с марвом се неприча она се гази исто важи и ако се самоубију или неком начине неко зло што морамо бит такви људи што морамо повредит друге да би смо се осећали боље ја мислим да је животна школа нај важнија ова друга више мање ал видим да људи то не фермају ни два посто неуче на туђим грешкама они су се сви претворили у ту марву која хода што би мој син реко ко зомбији су незнам ал мени је тешко да живим у оваквом друштву како је теби волела би да нешто могу учинити некако поправити свет ал он неће па неће да се мења мало ми је гадно што у мојој општини има ових срања не волим да псујем верујем у бога али да има срања ал неби се селила јер је сигурно и у другима општинама исто волим живот ал ми тешко пада да видим неправду јел за мене је живот леп а кад буде срања онда више није леп стога те питам како да буде поново леп ево ја нисам паметна молим бога да моју децу ненападну бојим се кад ноћом иду селом говроим им ал они неслушају иду својим путом ја бога молим за њиово здравље незнам шта би радла да им се штогод догоди гледам ону турску серију и видим и кодњи се убијају ал знам да се сваки злотвор накрају открије и труне у затвору надам се да ће и овог што је убио жену затворти да труне ал чула сам да му девер начелник у полицији па гововре да ће се можда извућ то се например не дешава у мојој серији видим чак и у задрузи иду у затвор кад направе срање па тамо плачу и кидају се надам се да овога неће пустити само јел му је девер начелник оног што је претуко бившу девојку пустили џабе га је и тужила мене мој јово кад би ударио тачно му не бих опростила ал сва срећа никад није добар ми је рекла сам ти и о оном самоубиству е то сад нисам сигурна шта се десило ја сам лично видела дарка дан пре него што ће се обесити био срећан ишо у дућан испричо се самном просто се питам како је издржо канап обзором да је два метра и једно двеста кила но нећу сад о томе боже ме прости па ти мене уопште и неслушаш говорим ти ово и видим лепо да ме неслушаш ма коме и причам ветру узубе ај коно одо ја сад да ширим веш па дођи после да гледамо огуза и серкана видела сам на најави биће туче вечерас

Дајана Растовић: КАФА

Јуче сам јој последњи пут скувала кафу. Није рекла да жели, али ипак сам је скувала. Знала сам сам да неће окусити ни један једини гутљај, али ја сам желела да пијем кафу са њом. Полако, тихо, као да ходам на прстима, отишла сам до кухиње, одмериле две шољице кафе и сипала у џезву. Никада нисам успела да научим да процењујем колико воде је довољно. Потражила сам посуду с кафом; заборавила сам где се налази иако је 27 година и 10 месеци стајала на истом месту. Температура воде се повећавала, а пропорционално са њом растао је и мој пулс. У тренутку кључања осетила сам јак бол у грудима, попут благог срчаног удара. Нисам одустала од кувања кафе ни тад, ни онда када су грчеви почели да ми обузимају руке док сам ја пажљиво одмеравала кашичице које треба сипати у кључалу воду. Она ме је научила да је то веома важно. Увек је говорила како је мала разлика између јаке кафе и оне које је бљутава. Зато сам се потрудила да готово у зрнце измерим кафу да би била баш онаква по њеној вољи. Није ми било важно што сам знала да је неће пробати. А онда шећер. Шећер и напад панике. Он је био финиш, последњи допринос кафи пре послужења. Одмерила сам и њега колико је требало и кренула. Изгледало ми је као да никада нећу стићи. Или сам само ја то желела? Ипак ће то бити, закључујем, након што се сто врло брзо нашао пред мојим ногама. Спустила сам шољице. Била сам толико сконцентрисана да не проспем кафу, много више него при цртању било које скице на Архитектонском факултету. Коначно су се шољице нашле на столу и све је изледало као некад. Само једна разлика. Она овога пута није пила кафу.

Гледала сам у њу. Гледала је и она у мене. Додуше, она је мене видела много јасније. Нисмо разговарале, нисам знала шта бих јој рекла, ништа ми није изгледало довољно велико да бих изговорила на глас. Ниједна мисао није била довољно важна и вредна да је она чује. А ја сам се трудила да јој кажем нешто. Није ишло.

Кафа се хладила. Готово је била ледена када сам окусила први гутљај. Зар је толико времена прошло? Очекивала сам да ће рећи: „Тако је у животу, мала је разлика између кључања и потпуне охлађености.“ Али није ништа рекла. Сасвим оправдано.

Попила сам и последњи гутљај кафе. Посматрала сам талог на дну шољице. Зар је то све што је остало? Када га оперем више ништа неће остати, као да ничега није ни било у шољи. Та помисао ме је механички натерала да погледам у њу, у посуду праха. Притискала ме је снажно у грудима чињеница да се морам ослободити пепела. Зар заиста нема разлике између ње и кафе? Зар све мора да оде у ништа?

Проклето сам желела да само још сада попије кафу са мном. Сада и никад више, али ништа! Зујало ми је у ушима, звонило је, хиљаде телефонских позива грубо је одзвањало у мојој глави. Опсесивно се сећам сваког од њих, пуштам их да ми преплаве све поре и оживе најскривеније ћошкове сећања, трагајући за само једним прихваћеним, узвраћеним. Само једним који ће понудити утеху коју бих оберучке, тресућих шака, прихватила. Потрага се, ипак, окончава неуспешно, и свако моје „не“ одзвања попут еха. Чујем њен глас после сваког од њих, зове ме да дођем, да пијемо кафу, ја одбијам позиве и говорим да сам у гужви.

Хиљаде одбијених позива, а онда се са њеног телефона зачуо мушки глас и питање: „Опростите, да ли познајете Драгицу Ракић? Последњи пут је позвала Ваш број, потребан нам је неко ради идентификације.“ Телефон ми је испао из руке.

Излазим из куће и носим урну са собом. Просипам део њених посмртних остатака тамо где је желела, полако, нежно, као да просејавам брашно трудећи се да прекријем сваки део подлоге. Ветра нема, па је не односи игде даље. Ту је, пред мојим очима, а ја одуговлачим, осећајући како сваки трун пепела пада, али не по трави, већ по мом срцу, стварајући наслаге које ће се ту настанити заувек. Чиним то искључиво како бих казнила себе, али истовремено знам да довољно велике казне и нема. Опрости, мајко, хиљаду пута опрости!

Sofija Mijatov: ČETVRTI PUT

Sedim ispred prazne stranice već četvrti put. Iskreno, nisam srećna što trošim toliko vremena na jednu stvar. Napolju je vreme savršeno za popiti popodnevnu kafu na dvorištu, a i gusti  paperjasti oblaci najjavljuju da neće još dugo biti takva situacija. Loza se spustila poput zelene zavese preko staklenih portala verande i stvara prelep kontrast sa još po kojim zaostalim žutim tulipanom. Trebalo bih da počistim tek pokošenu travu sa dvorišta pre nego što možda padne kiša i stvori zelene fleke po betonu. Napolju, na stolu, stoji šešir i kristalna čaša kroz kroju prodiru sunčevi zraci i režiraju igru svetlosti. Na sredini stola stoji menta u saksiji, čini mi se miriše čak dovde, kroz otvorena vrata. Po vazduhu lete srećkice. Zapravo, ne znam šta su srećkice ail prepostavljam da je to deo reprodukcije nekog drveta čiji deo kada se proširi vazduhom izaziva problem sa alergijom jadnim ljudima. Psi se vijaju po dvorištu, ponekad moram da im viknem da ne kopaju cveće ili da ne glođu baštenski nameštaj. Uopšte se nisam potrudila da ih vaspitam, skaču na sve, a kada dođe neko užasno su dosadni, nekad me i je sramota. Ali ne toliko da bih učinila nešto po tom pitanju, uostalom kao i za sve drugo. Za četiri godine fakulteta, koliko je već prošlo, ne sećam se da sam se ijednom potrudila oko nečeg. Ne računamo tu ispite koji su pošto poto morali biti položeni radi neparetka ili da uštedim novac kojim bi platila fakultetsku godinu. Te situacije ne računam u trud jer su bile neophodne. Sedim ispred prazne stranice već četvrti put i prvi put se trudim da napišem priču od sedamsto reči i nijedne više. Grozno. Iza mene čuče tri sakate priče koje sam do sada već napisala na Slobodnu temu. Mršave su i musave jer sedamsto reči nije bilo dovoljno za njihove strukture i one sad sede tako u prašini kao iznemogla, gladna deca krupnih očiju negde u Africi. Šteta je jer su to dobre priče samo se, eto, nisu uklopile u šablon. Moglo je biti nešto od njih da sam im razvila potencijal ali okolnosti su kakve jesu. Upisala sam  kurs kreativnog pisanja proze samo što preostale opcije nisu dolazile u obzir. Ne podnosim poeziju. Nije da joj poričem vrednost samo ne mogu da je čitam ili slušam. Tako je izbor silom pao na prozu. Nikad se nisam zamišljala kao pisca, verovatno zato što i nisam. Poslednji put kad sam imala potrebu da napišem nešto je bilo pre par godina, u pubertetu, kada sam mučila neke izmišljene muke pa o tim mukama pisala romantičarske tekstove. Suvišna na ovom svetu, moš misliti. Čula sam da pravi pisci imaju potrebu da pišu, možda čak i svaki dan. Mislim da sam to čitala kod Murakamija. U svakom slučaju, moj medijum izražavanja je definitivno govor. Međutim, otkako je počeo kurs naučila sam o sebi mnoge stvari. Mislim da mi se ni jedna tema do sada nije dopala, a napisala sam odgovor na većinu.To za mene nije karakteristično. Mnogo je češći slučaj da se apsolutno ne bavim stvarima koje mi ne idu od ruke. Ne znam šta me je guralo da pokušam da ogovorim na svaku temu ali znam kako sam pisala - zabavljajući se i ispitujući sopstvene granice. Nisam poslušala profesorov savet da uzmemo sebi vremena i brušimo svoje tekstove i uglavnom sam priče pisala petkom uveče, dva-tri sata pred rok za predaju i to samo ukoliko me Slaviša podseti. Toliko o mojoj angažovanosti. Ali moram da priznam da sam sam tih sat-dva uživala svaki put tražeći načine da na neki način uobličim svoje misli na zadatu temu. Emocije koje su pratile proces nisu uvek bile lake ali sam zaključila da su svakako bile korisne. Možda je pisanje za mene u svojstvu tuširanja misli, baš kao sada. Odustala sam od pokušaja da sastavim nešto umetnički vredno, onakako kako sam to primetila da umeju mnogo darovitije kolege. Uostalom, nije sve za svakog. Ono što ja umem je da jasno, glasno i precizno kažem šta mislim i šta osećam, to možda nema vrednost za nekog drugog ali za mene ima. Naposletku, sve što radim, uvek i isključivo uvek radim sebe radi i svog rasta. Pomerila sam granice i oprobala se. Evo i sedamstote reči.

Kristina Posavčić: KITOVI IM NOĆAS NISU PRIJATELJI

Hladna oktobarska noć. Istovremeno vladaju i mir i nemir. U blizini je reka pa ume posebno da zahladi ovako kasno. Čuju se žabe, psi, sove i ponekad voz. Ulica ništa drugačija od drugih. Siva, mirna. Tu i tamo čuje se džez odnekud, čuju se pijani razgovori, čuju se glasne i prazne misli. Svako na svoj način i svojim tajnama ispunjava atmosferu. Oseti se miris vlage i dima. Oseti se praznina. Ko uostalom voli da je budan u ovo doba i da svedoči ovome?

Na jednoj kući otvoren je prozor i kroz njega sija prigušena svetlost. I tamo na prozoru, ona. Stoji nepomično poput iluzije. Crna kosa puštena niz ramena, spavaćica svetlo zelene boje, sa čipkom oko grudi. Vide joj se tanke duge ruke i noge. Koža joj je meka i hladna. Mirna je i kao naslikana lepa. I samo posmatra ulice. Sa vremena na vreme zapali cigaretu pa joj se dim provuče kroz pramenove kose i napravi maglu oko njene glave, dok šibica, koja na trenutak zagori, osvetli joj sasvim dovoljno oči da se primeti tuga u njima. Ona ne može da spava. Sedi na prozoru, posmatra, i čeka.

On je nekoliko godina stariji od nje ali izgleda mnogo mlađe. Krenuo je negde ali nije siguran gde. Nekoliko čaša viskija donele su odluku u njemu da ne treba da provede ovu noć sam. Bilo je previše hladno a kaput je bio previše težak. I u njenim i u njegovim očima vrišti iskustvo, samo potpuno drugačije vrste.

Zaustavlja se ispred njenog prozora, dobacuju se nekim rečima i mladić uđe u kuću. Ona ugasi cigaretu, popravi kosu, zatvori prozor i krene prema vratima.

Izgledaju kao da znaju reči pesama jedni drugih, ali ih ne izgovaraju. Sva igra je u tišini. Stoje zajedno, a svako bi zapravo sebi samom u susret da dođe. Svako samom sebi. On skida vojnički kaput a ona ga preuzma i stvalja na stolicu. Sigurno miriše na vanilu – razmišlja dok joj prilazi sa strane i levom rukom, sasvim nežnim pokretom, dotiče rame i spušta prste do lakta. Hladna je. Ipak, oseća neopisivu potrebu da je zagrli. Ona gotovo isplanirano, poslovno, okreće se i počne da mu otkopčava dugmad. Svako dugme kao da je deli jedan život dalje od onoga što želi da bude. Ima tako umorne, ali lepe oči – pomisli ona. Skida ga. Zatim skida sebe. Svilena spavaćica joj u jednom potezu spadne na pod. Kao da je sašivena za taj momenat. Prilazi lampi i gasi je.

I sve tako krene da teče svojim tokom, svojim tempom. Mirisi tela počinju da ih opijaju. Popijenih živaca, mokrih očiju i praznim uzdisajima počeće da se dodiruju tamo gde ih ruke odvedu. Mrak će ih progutati i sva sreća pa neće moći da vide izraze lica. Zavladao je mir.

***

Polako sviće. Oboje leže i pretvaraju se da spavaju, ali nema tog zvuka koji bi u tome uspeo. Plače mu se. Plače joj se. Ustaje i oblači se. Ona ostaje da sedi na krevetu pored prozora i smeše se jedno drugome, jedno biće drugom biću, jedan život životu. Kako posebno izgledaju na jutarnjem svetlu. Izvlači novac iz džepa i stavlja ga na ormarić pored kreveta. Ni sada nije bilo ničega da se kaže. Nisu postojali ni reč ni svrha. Ništa za reći, ništa za odgovoriti. Makar su tako verovali.

Za tren oka već je kaput bio na njemu i čuli su se samo koraci kako odlazi, njegovi koraci, žabe i ptice koje su se probudile. Ništa se nije promenilo. Ništa nisu dobili.

A on je hteo samo jednu noć da se ne bori sa onim sa čim se bori svaku drugu. Makar da se ne bori sam. Hteo je da ne bude sam. Dovoljna bi mu bila i skromna tišina sa njom. Ona u kojoj oči i dodiri igraju najmanju ulogu.

A ona je htela da je zidovi progutaju pre nego što se popne gore kod nje. Da ne mora da skida spavaćicu, da ne mora da ga ljubi. Volela bi da je provela noć sa njim u skromnoj tišini. Bez pogleda, bez dodira.

A oboje su bili umorni da bilo šta kažu. Sva igra bila je u vrištajućoj tišini i niko nije mogao da ih uspava.

Драгана Јовановић: ФОБОФОБИЈА

Одувек сам имао само један страх. Грлио ме је често увече кад легнем. Понајвише недељама. Увек су биле злосутне и омражене. Требало је доста времена да уочим ту правилност да се недељом осећам лоше и близу свом страху. Нисам волео да залазим у себе, али ипак понека мисао би бљеснула у глави и знао сам да је то потенцијални разлог. Више сам волео да стављам сунчане наочаре, да припремим десно раме за саосећајност и срце за туђе патње. Било је то самозаваравање. Ипак... Ако сам преко недеље пребацио јастук да је ућуткам док гледам понеку отужну епизоду предвидљиве серије или пуштао изнова и изнова „Let it be“, патетично се тешећи да моја светска бол вреди зарад вишег смисла, осталим данима постaјало је теже. Проблем је постајала неприпремљеност и ту ова прича почиње.

Понедељак, глософобија.

Узбуђење је струјало венама. Чујем оно што је и медицини непознаница – проток емоције уместо протока крви.
Данас је дан Д, иако сам за сваки (и мање важан) догађај мислио исто.
Изаћи ћеш одатле као краљ или као просјак. На крају нисам постао ниједно, а био сам помало од оба.
За десет минута треба да изађем пред комисију и да их убедим да је Црњансков Рјепнин имао избора. Имам ли га и сам? Схватам да није идеалан моменат за егзистенцијалне кризе и наређујем мозгу да се заустави сада.

...

Нисам мислио да у потпуности откаже послушност. Срце ми је било у петама, а гласне жице су заплесале танго неразумљивих, запетљаних и збрканих речи. Срећом, нису биле тако неукомпоноване у самом тексту.

По повратку кући, заплакао сам.

Уторак, децидофобија.

Истоветан ритуал сваког дана. Доручак, кафа, јутарња штампа. Ништа необично ни поетично. Ипак, кафа је за мене сушта поетика, мирис који мами, опија, зове да га испијеш и улепшаш себи дан, готово да обећава сигурност на свим пољима (као и хороскоп за стрелца). Али мирис ти не каже баш сву истину, већ ако си вешт тумач уметности сам мораш да је прозреш. Ако не успеш, па кад је пробаш постаће ти јасно да у том дану, па и животу, па и уметности, има мало горчине и једа.
Елем, док сам испијао прву шољицу у нади да је то једина горкост коју ћу данас осетити, пред очима ми је заиграо наслов: Прешла на прометној раскрсници на црвено, није јој било спаса.
Од тада више нисам волео раскрснице, јер су ме подсећале на смрт једног избора зарад живота другог. Једини проблем био је тај што је сваки покрет, свака мисао или реч својеврсна раскрсница.

Среда, хелиофобија.

Мајка је доживела срчани удар. Хитна помоћ је стигла прекасно. Јавили су ми то једне сунчане среде док сам испијао прву јутарњу кафу.

Четвртак, екофобија.

У другом разреду почело је оцењивање бројевима. Први сам добио петицу из Света око нас. Трчао сам ка кући док ми је ранац необично лаган (са свега три уџбеника и две радне свеске) ландарао готово до земље. Са врата сам викао: „Родитељи и деца чине дооом! Једини сам знао!“ Мама је лежала на поду, а тата ју је шутирао у стомак.

...

На следећем контролном сам добио јединицу и позив да родитељи дођу у школу. Разлог је била комшиницина реч алкохоличар, која је нашла место у мојој дефиницији оца.

Петак, коиметрофобија.

Рекли су ми да сам довољно одрастао и да морам ићи на ујнину сахрану. Било је сунчано, јер је сва киша тога дана била на земљи и у очима мајке, свекрве, супруга, кћерке и сина. Неоправдано, осећао сам у себи себично незадовољство што нико не реагује на моје зборано чело и скупљене очи. Хеј, ако је њој то била прва смрт и мени је прва сахрана. Кривио сам сунчеве зраке за извор таквих мисли. Онесвестио сам се гледајући симетрично и складно спуштање ковчега у раку. Театрално.
Сви ти споменици сада хрле ка мени, јер сам показао слабост.

...

Рекли су ми да сам довољно одрастао и да могу на ујнину сахрану. Нисам био.

Субота, монофобија.

На вестима: бака која продаје цвеће. Када су је услед зиме и немогућности рада, посетили и однели помоћ, на питање шта јој највише недостаје, одговорила је: „Жива реч.“

Недеља, аутофобија.

Одувек сам имао само један страх, страх да се нећу моћи изборити са свим потенцијалним страховима који ме могу обузети.

Пише: Страхиња.

Petra Vereš: DOMA

Aman se vratio iz Japana. Nije želeo više da se bavi medicinom. Svakako se sve više okretao fotografiji i filmu. Neko vreme je čak radio i na brodu. Ali Izrael je bio za njega dom. Iako je u Japan otišao zbog ljubavi, više nego zbog medicine, na kraju se to završilo. Pomalo očajno.

’’Šta ćeš sada da radiš? Osim što ćeš svako veče da izlaziš?’’

’’Videću mama, ima toliko toga što želim da odradim.’’

Izašao je iz stana. Canon AE-1 uvek u ruci. Fotkao je ljude, ali trenutno bi voleo da vidi neke koze. Nekako, to su mu bile najlepše životinje.
’’Amane, brate moj, gde si?’’’- viknuo je Harun.

Aman ga dugo nije video. Harun je sada bio sa Dalijom. I Aman nije znao kako da se postavi. Ipak su njih dvojica osetili istu devojku. Pomalo jezivo, mislio je.

’’Hajmo na pivo.’’ – rekao mu je Harun.

Otišli su. Verovatno će tamo biti i Dalija. Isto društvo kao i onog dana kada se opraštao sa njima. Nisu se promenili. Svako je činio isto. A kao da je on bolji... Šta je uradio? Vratio se, a zbog čega je uopšte otišao... Zbog ljubavi.

Lokal je bio isti, zidovi su se ljuštili, kao i on iznutra. Pored svega, mislio je da se menja. Mislio je kako će postati mnogo bolji. Fotograf, pre svega. Pozdravili su se, vrlo energično, a Daliji je on još uvek bio simpatičan.

’’Večeras idemo u diskoteku, planiraj to.’’ – rekao mu je Harun.

Znao je kako već sve to ide. Bilo im je drago što je on tu. Nije boljih od njih, ipak se vratio. Što im je bilo dovoljno. Nisu pitali ništa više. Za drugim stolom su sedeli njegova tetka, stric i tetkin dečko, neki bajker. Javio im se. Pomalo je osetio kao da mu je previše sve ovo. Previše poznatih lica. Toga u Japanu nema. Tamo te niko ne zna. Popili su par piva i produžili kući. Trebalo je da se istušira i sredi, pojede nešto.

Obukao je košulju i platnene pantalone. Znao je da će večeras nešto da mu padne ruku. Neka devojka ili Dalija, ako još uvek želi nešto sa njim. Nije ovo bila vizija njegova mladosti. Hteo je nešto drugo. Pre svega da fotografiše.
 Ušao je u klub Alibi. Divljanje je već počelo. Harun je bio među devojkama, verovatno Dalija dolazi kasnije.

’’Dođi brate, šta ćeš da piješ, može tekila ili tonik?’’ – upitao ga je i dao mu tekilu.
Nije mu ni dao prava na izbor. Aman se osvrtao. Svuda su bile glave, grudi, svetla. Prepustio se. Čekao je da Dalija dođe. Ipak, naišao je na dve strankinje, one su iz Irske. Obe su plesale sa njim. Dodiri odeće, dodiri kože, sve mu je prijalo. Odlučio se za plavušu, tamnih očiju. Odvukao ju je u kupatilo i svukao. Sviđalo joj se otpozadi. Grubo je to radio.
Dalija se pojavila. Gledala je sve to. Pomalo joj se svidelo, ali i zgadilo. Aman nije bio takve prirode ili ona to nije znala. Ipak, okrenula se i otišla. Primetio je.

Ostavio je plavušu i izašao iz toaleta. Hteo je da vidi gde mu je društvo, a jedino što je primetio jeste Haruna i Daliju kako se svađaju. Nikog drugog nije video. Izleteli su iz kluba i zaboravili na njega. Svi oni koji su toliko želeli da budu tu sa njim. Izašao je i on iz kluba i prošetao do plaže. Tamo je naišao na Asju, svoju staru prijateljicu, koja se zapravo i obradovala kada ga je videla.

’’Hoćeš na večeru kod mene? Pravim dobru hranu, a i davno smo se videli.’’

’’Može. Svakako nemam šta pametnije da radim.’’

Produžili su. Osvrtao se, a shvatio je koliko ga niko nigde ne čeka i da ovo nije njegov dom. A gde mu je dom uopšte bio? To bi valjalo saznati. Dobio je neverovatnu želju da fotka koze. Nije mogao da shvati što mu one toliko znače, ali tu su bile, negde u njegovoj glavi.

Ivan Benčik: VRTLOG

Jednog jutra naše dete je nestalo.  Moja žena je zatekla prazan krevetić kada je ušla u sobu gde je beba inače spavala. Obavestili smo policiju, trebalo im je skoro dva sata da se pojave. Oba policajca su se zvala Mirko. Nisu pronašli znakove provale. Nije bilo otisaka stopala u blatu oko kuće. Sve je bilo netaknuto. Napravili su zapisnik i otišli.

Meseci su prolazili. Zaboravio sam kako beba zvuči i kako beba miriše. Pokušavao sam da što manje mislim o tome. Žena je ćutala i gledala kroz prozor.

Tokom tih meseci trudio sam se da završim svoj treći roman. Ako hoćete iskreno, bile su to najbolje stranice koje sam ikada napisao. Pisao sam kao sumanut, bežao sam od svoje stvarnosti i davio sam se u novoj, izmišljenoj i nisam  mogao da se zaustavim. Kada sam ga završio, odmah sam započeo novi. 

Ponovo sam se osećao kao student na kursu kreativnog pisanja. Iz nekog razloga, počeo sam da razmišljam o tim danima sve češće, čak sam se setio i neobičnog sna kog sam imao. Pronašao sam studentsku beležnicu u koju sam ga zapisao:

„Sanjao sam da me prati crvenokosi dečak. Ponovo sam živeo u Natoševićevoj i sanjao sam neke događaje za koje znam da su se dogodili, s tim da je sada uvek prisutan riđi dečak. Ponekad sedi na stolu, ponekad na plafonu, a ponekad samo stoji iza mojih leđa. Svaki put kada pokušam da ga uhvatim, on iskoči kroz prozor.“

Taj san sam više puta sanjao. Zapravo, to je bio jedini san koji sam u životu zapisao.

„Ponovo sam video riđeg dečaka u snu. Počeo sam da ga zovem Marko. Nekako mu pristaje.
Ponekad mi sedi na grudima kada se (u snu) probudim. Uhvatio sam ga kako mi sisa nožni palac. Šutnuo sam ga kroz prozor.“

Taj davno zaboravljeni san mi je dao sjajnu ideju za roman na kome sam radio. Romanu je nedostajao baš jedan takav lik. Neko ko će spajati stvarnost i svet snova, a pritom je i sladak i strašan. Klicao sam svom geniju.

Ponovo sam bio hipnotisan svojim radom. Priznajem, nisam znao kuda me radnja vodi, ali kao hrabri istraživač, krčio sam mačetom svoj put kroz džunglu nejasnoće. Goreo sam od želje da saznam šta će se dogoditi na kraju. U međuvremenu mi se javio urednik, bio je zadovoljan rukopisom koji sam mu poslao, kaže NIN je naš, sto posto. Odgovorio sam mu da mi je drago, ali da moj najbolji roman tek dolazi i da već radim na njemu. Mogao sam da zamislim kako mu se na očima pojavljuju dolarski znaci kao u crtanom filmu.

Narednog jutra sam se probudio sam u krevetu. Moje žene nije bilo nigde. Ostavila je sve svoje stvari uključujući i telefon. Zvao sam prijatelje i rodbinu i niko nije znao gde je ona. Trećeg dana od njenog nestanka obavestio sam policiju. Ponovo su se pojavili Mirko i Mirko. Napravili su zapisnik i otišli.

Nakon dugog tugovanja i iščekivanja bilo kakvih vesti, vratio sam se pisanju da zaboravim na sve. Rad je ubrzo, ponovo postao moja opsesija, još veća nego ranije. Koristio sam recept Lenarda Koena – gladovao sam i povremeno šmrkao amfetamin koji mi je nabavljao komšijin mali, dok nisam završio svoj psihodelični-krimi roman. Kada je konačno bio gotov, izgledao sam kao da sam se vratio sa pustog ostrva – mršav, prljav, neobrijan.

Te noći sam se napio. Hteo sam da proslavim i zaboravim. Puštao sam Vorena Zivona, najglasnije moguće. Komšije su pozvale policiju jer sam se drao sa terase u boksericama. Mirko i Mirko su došli da me smire.

Mamurnog me je probudilo zvono na ulaznim vratima. Kada sam ih otvorio, ispred mene je stajao riđokosi dečak kog sam u snu zvao Marko. U rukama je držao moju bebu. Ušao je unutra, a dete sam odneo u njegovu staru sobu. Spavalo je.

- A moja žena? – pitao sam.

- Ona je sada moja. – reče Marko glasom odraslog čoveka.

Bacio sam pogled kroz prozor i video kako sedi u parkiranom kabrioletu i popravlja karmin. Delovala je bezbrižno.

- Znaš šta želim zauzvrat? – upita Marko.

Klimnuo sam glavom. Seo sam u fotelju, skinuo čarapu i pokrio oči. Marko se spusti na kolena i stavi moje prste u usta. Kakav početak dana, pomislih.

Катарина Перић: #ЗДРАВО_МАРИЈО #ГОСПОДИН_С_ТОБОМ

Зорица Глишић: ПОЧЕТАК КРАЈА

Вратила сам се у Београд. Прошло је пет  година  откако сам напустила свој вољени град и једну љубав. Определила сам се да студирам преко. Морам признати, била сам амбициозна, за разлику од Марка. Није желео да крене са мном. Желео је да живи у  Србији.

У Шпанији сам често мислила на њега. Хм... често. Заправо, мислила сам сваки дан. На прилично ружан начин окончали смо пет година везе. Разумем људе који раскину због мањка љубави, пажње и нежности, али ми смо имали све и опет смо постали странци.  У тренуцима огромне среће  потајно сам се плашила наше  љубави.  Очигледно, била сам у праву. Када смо окончали везу било је доста суза и свађе. Знала сам да сам га повредила. Дуго сам се ломила у преиспитивању своје одлуке. Можда ипак није требало да одем, шта би било да сам остала итд.

Сви имамо могућност избора. Знам да сам могла да останем, али упркос свему сам отишла.  Сећам се, када сам одлазила, понела сам пар наших успомена: једну слику, сат и карту са Звездине  утакмице.  Ова последња успомена за мене је имала посебну вредност. Звезда је била наша заједничка љубав.  Само је она и опстала. Звао ме је једно време када сам отишла. Он је пио свако вече. Заменио ме је за кафану. Причали су ми како пати. Била сам  толико растројена да сам одлучила да прекинемо сваки контакт јер сам знала да повратка нема. Његове поруке изазивале су ми бес. Повратка није било. Отишла сам далеко, без намере да се враћам.

Нов град пружио ми је прегршт занимљивости. Била сам срећна преко дана, али ноћи су болеле. Након два месеца сазнала сам да сам трудна. Нисам веровала да се то мени дешава. Плакала сам цео дан. Одлучила сам да родим дете. Преузела сам живот у своје руке. Чини ми се да није било ноћи у којој сам мирно спавала. Пред очима су ми непрестано искрсавале слике наших заједничких дана, а Марко је у том сну непрестано постављао питање: ,,Када си мислила да ми кажеш за дете?'' Будила сам се у капљицама зноја.  Тада сам схватила да људи нису свесни да им неко фали све док не осете да су стварно на крају.

Јутро након кошмара писала ми је Јована, другарица из Београда.  Никоме нисам рекла за трудноћу. Тако је било најбоље. Вест да је Марко нашао девојку убила је у мени сваку наду у вези нас. Нисам имала снаге да му било шта напишем.  Уосталом, знала сам да не желим да се враћам. Заклела сам се да ћу бити најбоља мајка на свету.

Нисам живела наредна три дана. Себе сам мучила питањима како је могуће да је већ кренуо даље. Почела сам да га мрзим. Међутим, шта сам могла очекивати... Побогу, мени није нико крив што сам сама. Свако је ковач своје среће. Своју сам исковала.  Наредно јутро променило је све. Због малог бића које је расло у мени одлучила сам да будем јака. Студирала сам и истовремено радила.  Када се родио Јаков била сам најпоноснија жена на свету. Није било лако изгурати трудноћу сама, у другој држави, без помоћи најближих. Била сам свесна да родитељима нећу моћи да објасним лажи.  Јована је писала. Каже да је Марко питао за мене.  Срце ми се стегло. Прекинула сам везу. Одлучила сам да треба да се вратим јер сви заслужујемо другу шансу.  Знала сам да ће родитељи бити поносни на мене  што сам завршила факултет. Окренула сам све на позитивну страну - чак ће добити и велико унуче. Направила сам план повратка у Србију.  Марко ме воли, као и ја њега. Ујутро сам купила карте, Јаков и ја кренули смо за Београд. Када смо стигли, написала сам Марку поруку, овај пут сам послала.

 „Да ли  јутро може да промени све?“(сликала сам Јакова и притиснула дугме за слање). Села сам испред аеродрома, запалила цигарету , удахнула дубоко и стрпљиво ишчекивала одговор.

Милица Милошевић: ЈЕЗЕРСКИ КАРАНТИН

Седео је гледајући у језеро окружен поленом који је плесао у ваздуху. Под прстима су му се гужвале странице збирке коју је читао – или се бар трудио да се посвети томе. После сваке песме остао би загледан у даљину дуже него што би размишљао о прочитаним стиховима.

А Ливада каже

Ако си од дана: Иди у дан;

ако си од ноћи: Иди у ноћ.

Већ два месеца је сваки дан седео на плажи. Углавном сам. Трудио се прочита оно што мора, али не и оно што хоће и жели. Посебно данас кад је пожелео да прочита нешто што ће му скренути пажњу, он је читао управо оно што је имало наслов стања. Није могао да побегне од истог. А веровао је – биће лако.

Птице су се гласно оглашавале и певале са жабама из шуме од трске.

А Ливада каже

Ма колико се вине,

птицу опрљи дим њеног гнезда.

Читао је даље. Није размишљао о прочитаном. Речи су се низале, правиле стихове, који су деловали некад врло нејасно, а били су и на чудан начин распоређени. Ово би требао да разуме из прве, али није се трудио. Ионако неће никоме причати о томе, неће га оцењивати. Али ред је да прочита – чисто да би рекао да је прочитао.

А Ливада каже

Почетак добар, крај лош:

Поруке остају.

Размишљао је о својој концентрацији која је била у минусу – дословно. Два месеца се није трудио да размишља о неким битнијим стварима. Устане, једе, спава. Сваки дан исто. Некад чита само да би рекао да је прочитао нешто јер је ипак било и превише слободног времена. Између стихова на страници замислио је слику амебе са његовим ликом – како се и осећао – насмејао се, а песма није била смешна.

А Ливада каже

Окрени се, гори ти орман.

Није приметио да сунце полако нестаје и да се облаци скупљају. Полен је брже плесао, а жабе су гласније певале. И даље се трудио да прочита све, због тога је и дошао ту пре свега.

- Извините, да ли може мој пас да прође поред вас? Жели да пије воде. – зачу непознат глас.

- Да, наравно, не плашим се. – рече.

- Лили, хајде.

Лили. Смешно име за златног ретривера. Сетио се, гледајући у слова, да се раније сваки други ретривер звао Дона.

А Ливада каже

Он нема ништа, узми од њега.

Осећао је глад већ и благу језу. Вероватно због ветра. Размишљао је о ручку. Па о његовој студентској кухињи. Па опет о ручку. Па о оних пет килограма више за ова два месеца.

А Ливада каже

Прети, или ће те заборавити.

Још мало је остало. Не сећа се претходних песама. Једино му је наслов збирке у сећању јер ту реч слуша сваки дан. Није је тешко заборавити. Како ли се беше зове песник... Срећом, често себе спомиње, додуше презиме. Име није битно. Бар не у овом тренутку. Погледаће касније. Година издања збирке? Па ту је негде, нешто, седамдесете ако се добро сећа. Небитно сад. Прочитаће касније. Неће га нико испитивати.

А Ливада каже

Учитељ никада не открива све

својим ученицима. Ако их воли.

Осети кап воде на челу. Можда му се учинило. А, ипак не, ево је и друга. Трећа. Четврта. Па куд сад киша? Још није завршио са читањем. Неће отићи док не прочита све. Нема још много, песма, две, тако нешто. Лили је отишла правећи трагове мокрим шапама. Пратио их је погледом, а чело му је бивало све више мокро. Вратио се на стихове. Још мало да прелети погледом то што му је остало.

А Ливада каже

Теже је саздати срушене хромине,

него нову кућу.

И каже

Помери ногу, лек је под ципелом.

Успео је да спаси странице збирке од воде са неба.

Татјана Јекић: ЧАРОБНИ ЦРТЕЖИ

Двориште зграде свакодневно је испуњавала дечија граја. Док су деца трчала за лоптом и спуштала се низ тобоган, она је седела на клупици и посматрала их. Доселила се крајем лета, то је све што су одрасли и њихова деца знали о њој. Неколико пута су је позвали да се игра, али у њој се, осим жеље да им приђе, јављао и велики страх. То друго је, нажалост, преовладавало. Вероватно и не би седела у дворишту да њени родитељи у тим тренуцима нису водили озбиљне пословне разговоре, па би је замолили да изађе напоље, да удахне мало свежег ваздуха, поигра се са децом и потом врати.

Град у коме су претходно живели није јој остао у лепом сећању. И тада је била усамљена, неколико пута је скупила храброст да се обрати другој деци, али се то обично завршавало замуцкивањем. Тада би је деца, сурова, каква често знају да буду, задиркивала. А она је све држала у себи, не осећајући слободу да се повери родитељима који су ионако били сувише заузети. Веровала је да ће јој нови град помоћи да превазиђе страхове, да се ослободи и да буде само једна обична девојчица, али је убрзо схватила да то неће бити тако једноставно.

Из болних мисли у које је утонула, девојчицу је тргао дрхтави глас старице. „Шта ли то тебе, тако малену, мучи кад седиш овде, уместо да си са децом?“, питала је. Иако није волела оваква питања, девојчица није могла да буде непристојна према старици која је деловала ведро и симпатично, али јој није ни одговорила. ,,Да ли волиш да црташ?'', наставила је после неколико тренутака. ,,Волим. Заправо, обожавам да цртам'', одговорила је девојчица опрезно. ,,Баш лепо. И ја сам некада волела да цртам, али ме је онда издао вид, па сада само могу да се хвалим својим старим радовима'', насмејала се. ,,Хоћеш ли ми показати своје цртеже?'', питала је девојчицу. Тај необичан разговор,у коме је девојчица после ко зна колико времена истински уживала, потрајао је дуго.

Након растанка дуго је размишљала о необичној старици. Није се понашала као одрасли које је познавала. Нису водиле неки досадан разговор и није је притискала да се придружи другој деци, као да је прећутно разумела и покушала да пронађе тему која би их спојила. Наредног дана девојчица је понела своје цртеже и обрадовала се када се бака, као из ведра неба, опет појавила.

Пријатељство међу њима расло је из дана у дан. Заузети сопственим проблемима, родитељи нису приметили да је њихово дете постало срећније него пре. Девојчица је дуго тражену топлину и жељено пријатељство успела да пронађе у једној старици.

И тако, док су се, једног поподнева, смејале догодовштинама из старичиних школских дана, крај њих се створила једна девојчица. ,,Ово је моја унука, Мила'', представила ју је бака. ,,И она воли да црта, ја сам је учила'', насмејала се. Девојчица је била сумњичава јер њена претходна искуства са другом децом нису била сјајна. Мила је села крај њих и одушевљено коментарисала цртеже. Наставила је да долази свакога дана. Девојчица је у почетку била ћутљива и није јој било драго што је Мила променила ток њених и бакиних разговора. Међутим, Мила је својом ведрином и пријатељским ставом, мало по мало успевала да допре до ње.

Једног поподнева, девојчица је седела на клупи, а иза ње се појавила само Мила. ,,Где је бака?'', питала је изненађено. ,,Која бака?'', питала је Мила збуњено. ,,Па твоја бака, наша бака, како мислиш која?'' ,,Немам ја баку, моја бака је умрла пре две године. Збунила си се'', одговорила јој је Мила и повукла је за руку. ,,Дођи да се спустимо низ тобоган. Ту је и Марко, хајде да вас упознам'', потрчала је, а девојчица се, и даље у чуду, насмејала и кренула ка тобогану.

Јована Војводић: ТУГА И ПО НОЋУ

Интервју са самим собом се одвио кроз солилоквиј и у ретроспекцији:

Да ли би ишта променило да сам уместо у грађевинске скеле гледао више у ноте Жоржа Бизеа?

Када сам видео оца на плочицама, да се вратио, ја сам све вредности нота и њихово тонско трајање оставио за собом и почео да гледам у његове џепове. То је био лош и неадекватан дочек, али моје деветогодишње васпитно искуство то тада није познавало. Ја сам био срећан што га видим упрљаног и зеленог. Спустивши себе на колена да ме ухвати, имао сам осећај да грлим дрво маслина. И онда сам постао збуњен што је имао понеке црвене флеке на себи, како је могуће да је мени бранио да се гађам трешњама, а он је смео?

Данас мислим овако: оцу сам био захвалан што га поново видим и што га минобацач није лишио ниједног уда. Али му сад, као ни тад, не праштам те празне џепове. Нисам му признао ниједном да је то било моје прво разочарање, доживљено исувише претерано – као животно посрнуће. И да сам жалио што их после нисам доживљавао јер су ме задесила већа и гора. На крају, нисам само ја волео те карамеле, обојици су нам биле омиљене и дељене. Увек се враћао са њима. А рекли су ми да је отишао да пазари, што је додатно подстакло моју љутњу. Неразумевање и неразмишљање. Био сам превише заузет песком, камионима и Војином, и бригом да стигнемо на партију кликера обоје и на време. Кад би каснио, а живео је непосредно близу мога обора, осетио бих у себи оно што сам и у случају оца. Додуше, мањег интензитета. И због те обузетости, нисам појмио да отац пазари превише дуго, да је толико непотребно. Моја свест била је развијена до тог ступња да сам се бунио кад бих мајку јутром видео са цегером који је пун намирница, међутим, она је имала тактичан осећај и подухват, знајући моје нагоне за питањем што се враћа без њега, па ми је пружала у руку слаткиш или воће да се на то и фокусирам без могућности да пуних уста ишта говорим. Кунем се да ми ниједан залогај те сласти није пријао као кад сам их јео пре; само је утољавао радозналост јер су биолошке особености тада биле у предности у односу на менталне – мој желудац је био опскрбљен оним што што му није требало али је мозак то схватао као задовољство.

После сам разумео да је одлазак на пазар била подједнако обмана колико она везана за Деда Мраза, монструозна бића испод мог кревета, персонификован мрак.

Схватио сам то док сам се у доколичарском налету и без надзора родитељског попео на таван, понет чисто пустоловски и са убеђењем да сам Сојер, и тамо пронашао гнездо чижка (певали су лепше него што сам ја годинама залуд инструментарио Бизеом да би личило на мелодију), мемлу, раширено платно које сам свукао да бих видео своју њихалицу, рециклиране тегле и флаше, и на куки обешену, униформу са пегланим еполетама.

И сетио сам се те зелене боје, оног дрвета што је доносило мир. Један свету, а један кући нама.

Схватио сам да сам дужан да осећам тај мир јер сам то војно одело видео на свом оцу а не  одело без њега. И да је он превише волео трешње да их користи за игру, и да би их појео ако би их нашао, и не би могао да исцеди њихову сочну садржину по себи и да флеке нису заправо уопште личиле на трешње, да су биле тамније и нису чак ни од вишања, и скориле су се јер нису одмах обрисане. Како сапрати крв да се не види, зар мој отац није имао при себи воде, ако је имао што није покушао да је уклони, је ли био у стању да обрише, осим ако...

ни он, као ни ја, нема навику да буде чист јер смо обојица опредељени за чисту савест.

Ja гризем свој поноћни оброк, тј. кајзерицу са туњевином, нисам навикнут да будем чувар градилишта, да одржавам будност и безуслован опрез као ти. Увиђам да је посао чувања теретан и комплексан. Ја не бих могао да пазим читаву државу, знаш ли то:

Мој храбри ратниче и победниче живота, или скраћено – мој тата?

Anja Minić: NEDELJA

Otvaram oči, protežem se, uzimam telefon, a sa ekrana blješti Sunday. Ponovo sklapam oči i osećam poriv da se prekrijem preko glave, okrenem na drugu stranu i probudim onda kada Monday smeni Sunday. 

Sumorna, lenja i tužna. To su tri reči kojima obično opisujem ovaj dan. Ima nedelja, povremeno, i svetlih trenutaka, kao na primer kada nas baka i deka okupe na porodičnom ručku, pa od glasnih razgovora, smeha i ,,sipaj još, ništa nisi pojela’’ ne stignemo da razmišljamo o onome što dolazi sutra. Lepa je i kada proslavljamo Vaskrs i kucamo se jajima, a baba nas tera da ih pojedemo kad smo ih već sve polupali. Lepa je i kada roštiljamo bez nekog posebnog povoda ili kada smo na raspustu, pa nam nedelja znači isto koliko i petak ili subota. Ipak, pretežno je to jedan ne tako lep dan.

Nedelja je, nekada, bila naročito svečan dan. Ili je to možda bio ponedeljak. Nisam sigurna. Znam samo da je mama tog dana posebno držala do higijene, pa nas je spremala i birala nam odeću za ponedeljak, uz to nas terajući da se ostavimo igre i da prionemo na učenje. Uvek se nedeljom jeo najbolji ručak, to ne mogu da poreknem, ali je posle ručka sledilo maratonsko pisanje zadataka i vežbanje za kontrolne, pa u tom ručku nisam mogla dovoljno da uživam. Nedeljom se gledala serija u osam, a legalo se u devet, kako bismo bili odmorni i spremni za novu radnu nedelju. I ne, nije dolazilo u obzir da ostajemo budni duže od toga. U srednjoj školi nedeljom sa odmaralo od subote i razvlačilo po krevetu, ponekad se i učilo, ali uvek je to bio jedan krajnje dosadan i sumoran dan posle koga je dolazio ponedeljak – pun obaveza, ali i brži, zanimljiviji i uzbudljiviji.

A onda je došao fakultet i nedelja je postala bar duplo teža. Nedeljom je krevet bio udobniji i topliji nego inače. Nedeljom je mamin ručak mirisao više nego ostalim danima. Nedeljom se i u vaduhu osećalo loše raspoloženje. Nedeljom se pakovao kofer, u kome se posebno mesto pravilo za kutije od sladoleda pune mesa i kolača. Nedeljom je baka, krišom, gurala koji dinar u džep, ,,da se nađe’’, a mamino i tatino ,,pamet u glavu’’, ,,javi se kad stigneš’’ i ,,vidimo se uskoro’’ uvek je stvaralo knedlu u grlu. Voz je nedeljom glasnije pištao, a tata bi stajao i čekao sve dok mu se on i potpuno ne izgubi iz vida. Na putu ka kući razmišljao je o petku, kada će na istom mestu čekati svoju devojčicu. A ona je, očiju punih suza, razmišljala o tome da je krajnje vreme da ojača.

Ustajem iz kreveta, šćućurim se ispod ćebeta u dnevnoj, mama me ljubi u glavu i pita kako sam spavala i sve što želim je da baš tu zauvek i ostanem. Ali, vrlo brzo čujem i ,,kojim vozom ideš danas?’’, pa poželim da se vratim u sobu, zaspim i zaobiđem pakovanje, rastanak i buru osećanja sa kojima se, posle četiri godine, i dalje borim.

I, eto tako, da mogu da izbrišem jedan dan, to bi bila nedelja. Ali, onda bi je verovatno zamenila subota, možda i ponedeljak, pa bih samo imala novi dan na koji bih se žalila. Neka ona, ipak, ostane tu gde jeste, zbog onih lepih momenata na koje podseća, a ja... pa, boriću se sa njom. Možda je jednom i zavolim. Nikad se ne zna.

Lazar Lazarević: OD SUTRA ĆU

Mesečeva svetlost je skoknula sa Satelita i krenula da se spušta ka neobično proporcionalnim njivama. Kružila je tu neko vreme, a zatim se uputila nesvakidašnjim oblikom betona koji datira iz vremena nekog drugog vremena. Skrenuti levo, pa desno, pa levo, pa opet desno; Ulica Kralja Petra 1. je odmah iza ćoška. Pretposlednja kuća spava i ne sanja. Skok na terasu sa ulice nije bio problem entitetu koji je navikao na letenje – sada je izgledalo kao da je svetlost opet deo Meseca. Kruži po sobi i traži nešto. Mir i tišina; Uliks je prašnjav, Hese verovatno nikada ne spava, ali je neobično miran. Gitara se guši u prašini, a nepopijena kafa od sinoć se nada da sutra neće završiti u sudoperi nego u grlu ovoga koji spava i ne sluti da sutra više neće slutiti mesečevu svetlost koja mu sada miluje lice... Intimnost se prekinula pištanjem alarma na neobično velikom satu – moram se vratiti u telo i otvoriti oči.

Jutros sam ustao kao i juče – mislim na raspoloženje – samo malo ranije. Volim kada odmah primenim disciplinu koju sam stekao pre nekoliko meseci – nameštam krevet. Mislim da sam spreman za ostatak dana; idem dole, napraviću doručak, ne zaboravi da piješ vode, malo ću pospremiti kuću i onda ću...Šta? Nisam spreman za ostatak dana. Neću doručkovati i neću spremati kuću. Neću učiti niti čitati, neću pisati i sigurno neću otići na trčanje. Šta mi onda preostaje zaboga? Seo sam na krevet i gledao kroz terasu. Ulica je po sebi imala ostatke neke čudne svetlosti – tu stavljam crtu. Idem da prošetam, da se nadišem i da jednom za svagda popričam sa sobom. Greške su metastazirale u visok krvni pritisak, a pritisak se manifestovao u nesrećan slučaj polučoveka koji traži još malo sna. Izvrnuću se na krevet pa krećem za pet minuta.

Napolju je pirkao prijatan vetar (mrzim vetar, ali mi je danas bio miliji nego ikada), a pokošena trava je mešala svoju aromu u okruženje koje nikako nije bilo ono okruženje kakvo sam mrzeo pre neki dan. Čak su i ljudi bili prijatni. „Dobar dan“ – „Zdravo dečko“. Ne znam da li je to istina ili sam stvorio lažno sećanje, ali mislim da je nepisano pravilo da mlađi uvek kaže „dobar dan“, a stariji odgovara sa „zdravo“. Kada bih, na primer, ja izgovorio „dobar dan“, a neko stariji uzvratio sa „dobar dan“ automatski bih se osećao isfrustrirano. Kao da je neko poremetio ravnotežu i sada svemir meni dozvoljava da kaznim tu osobu u svojoj glavi. Par ulica dalje sam odlučio kako bi bilo lepo da odem do školskog terena i tamo potražim mir. Na terenu sam video klinca sa loptom, izgleda kao Sajmon. Klinac me nije ni pogledao. Šutirao je tu loptu na prazan gol i nije očekivao da ima društvo. Društvo mu nije trebalo. Izgledao je samouvereno samo zato jer ima loptu u nogama. Jedan šut, drugi šut – lopta mu se uvek vraćala. Zavalio sam se na tribine i sa nekom utehom da je sve kao pre sam zabacio glavu ka nebu. Kada hoću da dostignem mir u glavi, uvek razmišljam o tati; Moj otac je čovek koji je bio najbliže utopiji. „Tata zašto ti je ruka takva?“ Nema suza. On se smeje, a moje vodene oči ne razumeju. Trebalo je da ljubim tu ruku, da joj se molim i da joj budem zauvek zahvalan. Trebalo je da toj ruci napišem najlepše reči – iako reči ne mogu biti dostojne. Ta ruka je trebala da bude naše sve, da bude iznad ikone i više. Na tu ruku sam nedavno spustio suzu i rekao joj da je poštujem iako sam za njen bol još uvek mali i ništavan. Ali tata više nije isti i mislim da je utopija sada daleka prošlost. Žrtva je napravljena davno kada nam je podario život i usadio u nas svoje prelepe oči: Sajmon je imao smedje, a moje su zelene. Obojica smo nezahvalni. Tata nas voli iako plače noćima. Nikada ga pre nisam video da tako troši svoj sjaj. Uznemirio sam se.

Naglo skočih sa kreveta i shvatih da je još jedan dan otišao u nepovrat. Gde sada da pronađem mir?

Milana Ćirić: KIŠA

18. avgust, 4.00h

Kiša nije padala već skoro dva meseca.

Sunce po navici izlazi u 4.20 svakog jutra i njegovi nekada umilni zraci koji su se postepeno i nežno probijali kroz jutarnje lake oblake, već u 5.00 časova počinju da prže sve pod sobom. Zemlja je izrazito suva i pukotine na njenom površinskom sloju razbrazdale su se u najrazličitijim oblicima; gutajući u sebe travu koja se ukovrdžala i polegla isušujući poslenje zrno vlage iz svojih nekada zelenih listova, kako bi bar korenje sačuvala i osigurala, stvarajući tako iluziju žutog tepiha. Vetar kog smo još proletos kudili i proklinjali, napustio nas je početkom juna, postepeno odnoseći dašak po dašak sebe, sve do vrhova najviših jablanovih stabala. Čak nas je i ono malo Panonskog mora zvanog Rusanda napustilo, isparavajući sve dok za njim nije ostala samo so i lekovito blato u kao kamen čvrstim grudvama. Vazduh je težak i sparan, od njega se ne može pobeći, čak ni orahova krošnja nije više zaštita od mučne i teške letnje žege. U daljini čujem dečje glasove dok u žurbi poskakuju bosi na vrelini kamenih ploča kaldrme, dižući visoko u zrak tabane očvrsle od užeglog kamena.

Kukuruzna polja potpuno su iskoristila sunčeve zrake, pa je berba već uveliko počela, špediteri se nižu jedan za drugim, a žene ih prazne, puneći kotarke žutom bojom tako gusto da izdaleka izgleda kao da je samo sunce zarobljeno među drvenim letvama. Sunce jeste u svemu, u nebu, u zemlji, u biljkama, u našoj tamnoj koži i svetloj ispucaloj kosi; zateže, suši, vedri, isisava mladost. U suton teškog i mučnog dana, nad vojvođanskim širokim nebom niže se oblak za oblakom. Kumulusi svojim pamučnim nogama dodiruju horizont, milujući pokošena polja i izrezbarene njive. Poprimajući crvene i narandžaste nijanse krvavog prevrata nad suncem, vetru oslobađaju put kroz svoje pramenove sve do krošnji i slamarica u mračnim sobama od naboja. Čini se da će noćas gatalinka veselo skakutati po tegli, slušajući pesmu koji cvrčak izvodi plavim noćnim frajlama.

19. avgust, 4.00h

Pažljivo ustajem iz toplog kreveta u mraku male, prednje sobe. Kroz prozor tokom čitave noći ulazi hladan vazduh letnje kiše, mešajuci se za zagušljivim isparenjima trošne kuće od naboja. Dok koristim prvu snagu slabih, još usnulih ruku, polako palim sveću i polazim u nedogled prostorija zamracenog doma. Usput se čuju samo uzdasi opuštenih tela, dodirnuti svežinom kiše i nežnošću prašine. Napokon, miran i spokojan san.

Марија Бошковић: МИРИСИ ДЕТИЊСТВА

Драги брате мој,

Да ли те је икада неки осећај понео у детињство и барем на тренутак у њему зауставио? Јеси ли помислио некад угледавши своју омиљену играчку колико си тада био безбрижан?

А да ли ти недостаје мирис цимета и најукусније пите од јабука, којом је мирисала цела авлија, док је мама пекла у рерни? Јутарња кафа коју је само бака знала скувати, да ли је истог мириса, укуса? Навиру ми сећања...пожелела сам те се, моје мисли су увек са тобом, иако су чудни путеви господњи...

Далеко си, то је била само твоја одлука. Да одеш. Недостају ми све наше лудорије које смо само скупа знали направити. Врло често ме ветрови понесу у неку другу димензију, ти мириси сећања...

Пролазим често кроз наше место, посећујем наше старе, али ништа није исто као пре.

Понекад ме сећања толико погоде, све што погледам док пролазим тим сокацима, сваки мирис који осетим врати ме на старо, на време које смо заједно проводили, време мира и спокоја.

Сећаш ли се оне ливаде одмах на крај нашег имања? Баш сам недавно пролазила туда са Тадијом, мирис покошене траве ме је вратио у оно време, наше време. Боже, колико смо се само играли тамо, мирни и безбрижни...лагали смо родитеље да идемо као да учимо у природи...само учења није било. А ми, ми смо јурили за дугом, одмах након кише, веровали да је можемо ухватити, можда смо и могли. Пребројавали смо редом лептире, разноликих шара, па их поредили, тражили сличности, разлике...А кад су нас они стари појурили, јер смо им убрали лубеницу, у оближњој башти? А ми се успетљали, па куд ћеш, где ћеш, лубеницу бацисмо у шанац и бежииии...Је л да да те, и дан данас, тај мирис, мирис свеже убране лубенице сети на тај догађај?

А сећаш ли се храста и твог чувеног „скривања“? Фину си казну тад добио, хахха...Храста више нема, претрулело је све, остао је само пањ, мада се и на основу њега може закључити да је био импозантан.

Сета ме обузима при самој помисли да наша деца неће имати такво детињство, живимо брзо, окружени технологијом, деца су усмерена на интернет, видео игрице...Мислиш ли да ће се они у будућности играти и даље жмурки, између две ватре, ластиша или ће сви масовно подлећи притиску? Не знам, мој мали још нема приступ телефонима, ни рачунарима, време, као и ми што смо тада, проводимо у природи, поново са њим откривам те дражесне њене чари. И знаш ли шта? Ужива напољу, обожава дуге шетње парковима, улицом, сокаком, воли наше псе, траву, воли мирис цвећа и то ме чини срећном, испуњава ме. Врло је радознао и знатижељан, у његовим очима видим исту ону раздраганост коју смо ми имали, потрудићу се да тако остане, да тај жарић у његовим крупним очима, боје оног, нашег храста, увек сјаји.

Све технологије овог света бих заменила за један дан нашег детињства, баш ми недостајеш. Надам се да ће и наша дечица овако размишљати када буду били у неким годинама као што смо и ми сада.

Шаљемо ти безброј пољубаца, загрљаја и љубави ујо,
Твоји.

Душица Краговић Обрадовић: ВЕЛИКАНИ СРПСКЕ КЊИЖЕВНОСТИ

Лаза Лазаревић је живео 40 година, Радоје Домановић пет мање, Владислав Петковић Дис две више од Радоја. Војислав Илић је преминуо у 32, док је Ђура Јакшић у тренутку смрти имао шест више од Лазаревића.  Радичевић и Јован Грчић Миленко су, у кругу рано преминулих уметника, најмлађи отишли на вечни починак -  са само 29 година. Намеће се питање зашто су 1800 и неке биле кобне по великане српске књижевносто?! Намеће се још и питање зашто данас писци не умиру тако млади? Да ли само истински генији умиру у цвету младости? Можда је то зла коб која их неуморно прати.

Горан Коруновић је у шали једном рекао да људи данас више пишу, него што читају. Касније је та шала прерасла у сурову истину. Можда писци и умиру млади, али их има тако много да не могу доћи на ред за своје место на осветљеној позорници „познатих и славних“, па и њихова смрт пролази неопажено.  То ипак није истина. Данас нема песника и прозаиста какви су били Радичевић, Јакшић, Илић, Дис, Лазаревић, Грчић и Домановић, па ти писци у покушају немају ни за шта умрети.  Њихова имена ће бити збрисана првим дашком ветра. Биће скрајнута у далеки заборав, јер ништа нису ни значила.

Поменути великани српске књижевности сијају и данас пуним сјајем. Упркос изуму друштвених мрежа и технике у модерном добу, дела ових писаца и даље шаљу јаку поруку млађим нараштајима. Упркос списатељицама – блогеркама, које постају наметнути узори данашњој деци, ипак постоје деца која не мисле да је Војислав Илић јутјубер, већ са жаром у срцу и сузом у оку рецитују песму о Светом Сави. Увек је у житу било кукоља, а данас се у кукољу пронађе по неко зрно жита. Време ће показати да ли ће праве вредности изједрити на површину, а до тада ћемо својој деци бранити мозак од пластичних блогерки и ријалити звезда мислима лепе књижевности. Док је нас, жалићемо што су отишли тако рано и иза себе нису оставили више уметничких дела.

Filip Pandžić: STRATOKUMULUS: BITKA DVA CARSTVA

Putujem na more. Kroz prozor gledam u oblake. Tako su daleko...

Kumulusi stoje snažno i sigurno na svojoj teritoriji. Sunčana svetlost pravi nestvarne kontraste, a mesta u senci samo doprinose sjaju drugim obasjanim i zlatnim delovima oblaka. Ne, to nisu oblaci, to je čitavo carstvo. Tamo žive Kumljani, hrabri vitezovi u belo-zlatnim oklopima i sa čisto zlatnom kacigom i belom perjanicom. Konji su im deset puta veći od običnih, a njihova belina zrači više nego svi sunčevi zraci zajedno.

Kad god se senka pojačava Kumljani znaju šta ih čeka i ko ih napada. To su mračni Stratorci iz carstva Stratusa koji se zajedno u hordama približavaju i penju ka Kumljanima. Tamni su, razliveni i ružni. Stratorci imaju mutan pigment, kožne kaiševe i bodljikava ramena. Sve to krasi neizmeran mulj. Ako se dobro koncentrišete, možete čuti njihov krik na zemlji. Idu velikom brzinom ka carstvu Kumljana i sve postaje izuzetno napeto!

Daleko iznad svih njih stoje Cirusi. Nebesko carstvo! Tamo žive bogovi, usamljeni, veliki i daleki. Oni samo ponekad imaju dodira sa ova dva carstva koja se upravo spremaju za veliku bitku.

Kada Beli Kumljanin, nazovimo ga princem Kumljana, ode na daleki put do Cirusa da porazgovara sa dobrim bogovima, u narodu se taj događaj naziva cirokumulus. Međutim, kako uvek postoji i ona loša, mračnija strana, isti princip imamo i kod Stratoraca, pa se taj događaj, koji nužno donosi zlo, naziva cirostratus. Bogovi vole pregovore sa ova dva carstva jer uvek dobiju nešto ili nekoga kao žrtvu. Zauzvrat će uraditi onako kako je to prethodno dogovoreno.

Ovoga puta Crni Stratorac, glavni vođa Stratoraca, zahtevao je brzinu i gustinu svoje horde, jer jedino tako može da se izbori sa čvrstim i perjanim Kumljanima.

Bitka je počela, horda je udarila na zidine Kumulusa, a čuveni strelci brane kapiju i otežavaju Stratorcima da probiju unutra. Sve se brzo odigrava, a ja se svaki put oduševim kada posmatram ovakve bitke. Ovo je sedma koju sam imao priliku da gledam. Voleo bih da pomognem Kumljanima, da budem tamo i da branim carske dveri Kumulusa.

I ovoga puta Stratorci su se povukli. Kumulus je ostao da stoji, a ja kao da sam čuo Crnog Stratorca kako se obraća Belom Kumljaninu sa rečima: „Bitku si dobio, ali ne i rat!“

Čini mi se da će taj rat večno trajati i da niko nikad neće izaći kao pobednik.

Kao i uvek, želeo sam ovo da podelim sa nekim iako znam da mi niko neće verovati. Ipak sam odlučio da kažem: „Tata je l' si čuo za Stratokumulus, bitku dva carstva?“

Glorija Madžarac: JA, PLAVI

Godine sam prestao da brojim. Rođen sam krajem 20. veka. Tupo i retko udaranje srca, bež ten i memljivi miris dobri su pokazatelji da sam u poznim godinama, negde otprilike na stranicu od smrti.

Za života bio sam nepopravljivi pesimista i galamdžija, a voleo sam i da popijem. Niko me nije voleo zbog toga. Govorili su da je život lep i da nam treba strpljenja i marljivog rada. Samo su govorili, a niko nije zaista živeo. Nikoga nisam voleo zbog toga. Nisam imao sa kim da živim ovaj život. Svi su štedeli… Novac, reči, ljubav, sebe… Zato mi nije teško palo što sam u prvoj trećini svoga života morao da ostanem sam. Nije me zanimao rapidan razvoj tehnologije. Nisu me zanimale ni boleštine od kojih je sve više ljudi umiralo. Ako treba da crknem – na usluzi sam vam. Tako sam razmišljao, pa stoga nisam zapamtio ni ime ove posednje pošasti koja je zatrla ljudski rod.

Jednog jalovog jutra bez daška vetra i zraka sunca isterali su nas iz kuća sve tako marljive i strpljene da bismo bili spašeni. Znao sam da je napolju neka frka i da ne smemo da izlazimo i toga sam se pridržavao. Tada sam imao možda 25 godina i živeo sam u kući sa majkom. Beli čovek u zaštitnom medicinskom odelu uleteo je u kuću i naredio da stanemo u red. Ljudi iz kolone, jedan po jedan ulazili su u komore koje su zatim emitovale crvenu svetlost.

- Čula sam da je jedan u selu pored našeg bio plav... Kukala mu majka... – Jadikovala je neka baba.

- Ma takvi i ne zaslužuju da idu sa nama. Neka ih ostave da crknu kao pseta među žegom, neka tucaju ovaj užareni kamen. – Bila je surova druga baba.

Došao je moj red. Ušao sam u komoru i zaslepelo me je svetlo.

- PLAVI! – Rekao je glas spaljenih glasnih žica.

Ok. Sudeći po komentarima ovih bakuta ja sam taj koji će da tuca užareni kamen. Ali ne! Par dana nakon toga tucao sam Elisu. Naime, oni što su svetleli crveno otišli su da naseljavaju novootkrivenu planetu F72Koton. Odgovarala mi je ova tišina. Naučio sam da živim zatvoren. Imao sam sve što mi treba, a posle nekoliko meseci sreo sam i nju. Tačnije, ona je mene našla. Šta je tražila u mom selu, ne znam. Nikada nije htela da mi kaže. Samo se tajanstveno smešila. Kako god, počeli smo da živimo zajedno. Brzo se navikla na skroman i čudan način života koji sam vodio. Lepo je pričala. Imala je hladne ruke i glatke butine. Smejala se glasno. Nikada je nisam video da plače. Nikada mi nije bilo jasno odakle suze? Imao sam teoriju da što su suze krupnije to je čovekova duša veća i plavlja. Plavlja? Da. Duša je plave boje, kao i tuga.

- A šta je zeleno?

- Trava?

- Ne ludače, spokoj je zelen. – Govorila je kroz stidljiv osmeh.

Spokoj, spokoj, spokoj…

Pričala bi mi o junacima iz knjiga i stripova. Nikada o sebi. Živeli smo u toj sobi skoro dve godine, a ja nisam znao ništa o njoj osim toga da je žena mog života. Da je volim i da se po prvi put u životu nečega plašim. Čovek koji se plaši dok voli je zaista bedan čovek. Znao sam da nema kuda da ode, a opet sam strepeo. Ljubomora je crvena. Stajala je naslonjena na vrata, bosa i bela dok sam mahnito šarao po zidu vostanim bojama. Danas sam i siv i žut i plav i crven… Počeo sam da ludim. Dok sam bio sam znao sam koje sam boje. Želeo sam da imamo dete. Plašio sam se nečega. Koje je boje strah? Koje su boje deca koja nisu rođena? Zašto mi ona svake noći čita Malog Princa? Ko sam ja? Postoji li Bog?

Kucanje

Otvaram vrata. To je onaj što je u selu pored isto bio plav. E… El… Elizaa??

Mahnito otrčavam u kuhinju. “Moja” Eliza stoji za šporetom. Dolazim do vrata, hvatam tuđu Elizu za ruku. Ni ona nema pelc na levoj ruci.

Tada sam se prvi put zapitao Šta znači to pripitomiti?

A govorili su da je život lep i da nam treba strpljenja i marljivog rada.

Vanja Pejović: RITAM - OSCILACIJA - BOOM

Moja dva brata i ja rodili smo se 28. februara 1978. godine, jedni za drugima, u svega nekoliko minuta razlike i negde na proleće 2000. progovorismo svi troje u isto vreme. "Mama", "baba", "tata" i kao i svako drugo biće, koje tek stiče sliku o svetu, naučili smo jednu stvar koja se nauči jednom tada i ne zaboravljaš je kroz ceo život - "Umri za ono sta voliš".

Nekoliko godina kasnije zadesila nas je neizbrisiva tragedija. Ona tragedija koja te tera ceo život da se pitaš: "šta bi bilo da su krenuli nekoliko sekundi kasnije? Ili pak ranije? Da li bismo sada svi bili tu?" Tokom mračnog perioda života zablude dođu kao nekakvo svetlo na kraju tunela. Njima naslikaš sliku u glavi i ona stoji tu tako okačena kao uteha kad god pomisliš da je moglo biti drugačije. Ali nije moglo. Pored svih tih zabluda svakako sam verovala u jednu stvar koju su me naučili na vreme: mama, tata i Mark su umrli za ono što vole.

Aleks i ja nasledili smo sve što su imali, i moram da kažem, iako me to boli, da su se baba i deda trudili čak i više nego mama i tata. Sav novac koji nam je ostavljen, a bilo ga je vrlo mnogo, uložen je u nas. Iako smo se navikli da nam oni sada menjaju roditelje, bilo je mnogo čudnih i neprijatnih momenata. Na primer kada smo odlazili sa njima u restorane, ili kada je baka morala da ode kod školskog pedagoga i sazna da Aleks ima hiperkinetički poremećaj, ili pak u jednostavnim situacijama kada je trebalo da se razgovara o temama, od kojih su se oni odvikli. Međutim nekako smo zajedno uspeli da stvorimo porodičnu idilu.

Da, skrenula sam sa teme. Aleks. Problem sa takvim bolestima je što ih ne biraš, ali da on jeste sam birao, verujte mi, nije mogao izabrati goru. Mnogo je to problema stvorilo, jedan dan bi sedeo mirno u kolima, odslušao sve časove, vratio se kući i jednostavno ostatak dana ne bi mogao da se smiri.

Dok, drugih dana nismo nalazili načine da natedamo Aleksa da uđe u auto i ja bih sama odlazila u školu.

Jednog jutra probudili smo se i Aleksa nije bilo. Ja sam ostala kod kuće, u slučaju da se Aleks vrati, a baba i deda su otišli u suprotnim smerovima da ga traže. Posle samo nekoliko minuta on se vratio, zadihan, sa osmehom na licu. Nakon nekoliko meseci navikli smo se na ovakav prizor i to samo iz jednog razloga: Aleks se vraćao kući srećan.

2008. godine ja sam završila svoje studije medicine i svi su bili ponosni na mene. Dobila sam svoj prvi posao u psihijatriji na periferiji grada. Moj uspeh je na neki način stavljao Aleksa u senku i sve njegove medalje - Njujorški maraton, Bostonski maraton, Londonski maraton, - nisu bile toliko vredne. Ja sam ih, doduše, jedina cenila, dok drugima to nije bilo veliko čudo jer jedno dete sa ADHD na maratonu je za njih bilo kao da se jedan Francuz razume u vina. Ništa neobično i posve jednostavno. Svih ovih godina dok sam istraživala njegov poremećaj, nalazila sam razna rešenja i studije ideja, dok je jedino rešenje bilo sve vreme pred mojim očima. Toliko jednostavno. Tih nekoliko sati bilo je jedino doba dana kada je Aleks gledao pravoi ništa ne bi uspelo da mu poremeti pažnju i natera da skrene pogled.

2012. godine doktor je zabranio Aleksu da trči zbog srca koje mu je pravilo neobične oscilacije. Te godine spakovali smo se, na moju inicijativu, i otišli zajedno sa njim u Amsterdam da odgledamo njegovu poslednju trku. I bio je najmlađi na maratonu. I oborio je rekord. 2 sata 12 minuta i 19 sekundi. Pored svega što smo kasnije učinili nije bilo pomoći. Doktor je rekao istinu:

-Njegovo srce se gotovo rasprsnulo u grudima.

Nasmejala sam se. Ljudi, svi odreda, zaista umiru za ono što vole. Roditelji me nisu slagali.

Vanja Popović: PRIRUČNIK ZA UMIRANJE

Isak Nevski bio je čovek visprenog uma i neograničene mašte. Dolazila mu je doslovno svuda. Dok se kupa. Dok ide ulicom. Kupuje namirnice u supermarketu. Čak i dok vrši nuždu. Imaginacija ja bila toliko velika da nije mogao da je se oslobodi, ali ni da je upotrebi. Zato je postao očajan. Očajanje je uskoro zamenio odlukom- maštu će usmeriti u neki kreativan proces, a pošto nije bio talentovan ni za šta, rešio se da njegov veliki projekat bude- samoubistvo. Nekome bi ovaj plan delovao strašno, ali on nije bio jedan od onih koji odlažu svoje zamisli, pa je odmah prešao na stvar. Nema te vrste skončavanja koja mu nije pala na pamet- od onih najprimitivnijih do onih najsloženijih. Dakle, trebalo mu je samo vremena da počne da ih primenjuje. Nadao se da će kod prvog i zastati.

Jednog ponedeljka udesio je sve, da kod kuće bude sam, da lepo primakne stolicu tik ispod lustera, uzme najizdržljiviji konopac koji je mogao da nađe. Ali, nespretan, kakav je bio, sav se spetljao pri vezivanju čvora. Ruke su počele da mu drhte, a grudi mu je ispunio dobro poznati bes. Čvor je na kraju ostao nevezan.

U utorak se odlučio na nešto sofisticiranije. Jedna ovca, druga ovca, treća ovca, govorio je, posmatrajući desetak tabletica na svom dlanu, kao da broji pred spavanje. Polako ih je primakao usnama. Tup. Tup. Dođavola, morao je da podigne pogled. Na kraju krajeva, za sve pa i ono najstrašnije, potrebna je koncentracija. Jedna za drugom, ogromne kapi slivale su se ka tepihu, tamo stvarajući lokvicu. Kako uopšte dostojanstveno može da umre čovek koji dozvoli da mu majka živi u kući koja prokišnjava? Sutra definitivno zove majstore. Za smrt svakako ima vremena.

Sledeće srede, jer toliko mu je trebalo da sve udesi sa krovom i ostalim stvarima, kada je mama otišla u pozorište, uzeo je najoštriji nož. Treća će biti sreća, znao je. Prvo je oštricom nežno prešao preko dlana (za svaki slučaj), jer još jedan neuspeh ne bi mogao da podnese. I nož je bio i više nego dobar. Ali, ne i samoubica. Čim je prva kap zasvetlila, onesvestio se. Tek u tom bunilu shvatio ja da se grozi krvi. I nikako mu nije bilo jasno kako je mogao da previdi toliko bitnih stvari.  Kada se probudio, bio je brižljivo umotan u ćebe, a noža nije bilo ni na vidiku. Dobra mama Ljudmila! Toliko je bila razumna da ga nije ni pitala za objašnjenje.

Zato je sutradan izašao, odlučivši da se ubije daleko od njenog pogleda, i to na svom omiljenom mestu- reci Nevi. Nema tog stanovnika Sankt Peterburga koji nije ponosan na svoju reku. Toliko je voleo, da je, hodajući po mostu, zamišljao kako ga njene ledene ruke od vode grle, baš kao dragana. Ali, ono što nije planirao, bio je biciklista koji je svom silinom jurio ka njemu. Ne, nije zvonio. Niti pokušavao da ga upozori da se skloni. Samo je nagrnuo na njega, udarivši ga svom silinom, tako da je Isak pao, pritom svom snagom udarivši glavom u metalnu ogradu. Poslednje što je video bio je anđeo koji vozi bicikl i pozdravlja ga blagim osmehom. Dok je tonuo u mračne vode, odsjaj njegovih zlatnih krila pozdravljao ga je, pravo iz života. Ni slutio nije da neko ima više mašte od njega- samo u obrnutom smeru.

Dalibor Mirić: KNJIŽEVNIK KAO STVARNA LIČNOST

Kada sam odlučio da studiram na Filozofskom fakultetu shvatio sam da je važno da budem racionalan sam prema sebi, i da će mnogo zlih jezika hteti da me sputava i ispituje zašto je to bila moja odluka. Nisam mogao da im objasnim da su zidine Filozofskog fakulteta Univerziteta u Novom Sadu nešto posebno, i da se tu kriju mnoge urbane legende, te  da sam ja kroz razne situacije na predavanjima i ispitima bio na prekretnici između jave i sna. Nekada mi se sama  misao i interpretacija profesora činila kao da će istog trena taj Kafkin ljigavi  insekt  da uskoči u učionicu i počne da nas jede, dok mi se nekad činilo kao da sam ja sam ljigavi  kukac. Moramo da shvatimo da nije važno da li smo hteli da budemo piloti, atletičari, botaničari, lekari  ili književnici,  ako smo to zaista želeli. Odnosno koliko smo zapravo jako želeli? Ne znam da li ste čuli, ali ja verujem i u legendu da su mnogi nakon Filozofskog fakulteta završili na zavidnim poslovnim pozicijama i da su to ostvarili zahvaljujući stečenom znanju na Filozofskom fakultetu. Postoji legenda i da je svaki marljivi student i studentkinja koji su se maksimalno trudili tokom studiranja, uspeli da završe fakultet u roku i razvesele kako svoje roditelje, tako i bake, te ih učine ponosnim. Wow. Zamislite, čuo sam i priču kako u većini slučajeva i generacija fakultet završavaju uporni, a to me asocira na horoskopske znakove, odnosno da su ljudi pretežno rođeni u znaku bika i jarca ti koji ispunjavaju ono  šta su zacrtali. Čudno, pa i ja sam jedan od njih? Čekaj, da li uopšte verujem u horoskop? Ah, da, ponekad, kad pročitam  nešto što želim da čujem i ono  što mi se sviđa. Hmm, koliko zapravo mašta može da „dobaci“ da se svaka reč može staviti u kontekst, okrenuti na sto strana, analizirati ili gramatički prepravljati, koliko je to zapravo strava? Takođe, nisam zaboravio i na momenat kada smo bili na svečanom studentskom balu u Beogradu, tada me je Milica,  studentkinja Odseka za Medijske studije pitalačime želim da se bavim i  šta ću da radim kad postanem diplomirani Srbolog? Odgovorio sam joj kroz osmeh, za početak da te u tvom članku ili izjavi ispravim da sam diplomirani filolog. Nasmejala se slatko, valjda je mislila da sam aludirao na to da pored književnika, mogu da budem lektor. Više bih rekao kritičar, ali nije bilo ni vreme ni mesto da se uplićem u priču. Neki će reći da ja sad ovde mešam babe i žabe, ali počnimo samo od toga koliko žanrova imamo, zar nije čar da mešamo i stvaramo nove hibridne žanrove? Zašto na primer portir fakulteta ne bi mogao da se zamisli kao čarobnjak koji umesto davanja ključeva maše štapićem i otvara vrata učionica? Onako kao u crtaćima koje gledam sa mlađom sestrom. Ili zašto se profesorica sa katedre za Ruski jezik ne bi mogla zamisliti u nošnji dok pušta originalne verzije ruske himne, dok se studenti ujutro u pola osam orno razbuđuju pevajući za njom? Meni je na primer dok sam bio brucoš, uvek bilo zanimljivo da profesora izbornog jezika, katedre za Rusinistiku, pozdravljam uz dobro poznatu rusinsku  pesmu o danima u mesecu. I to nije ništa čudno, ali sam ja tada u svojoj glavi pravio film gde se profesor uvek vozi u čamcu i lovi ribu. Mašta, mašta i mašta. Ništa više. Verujem i u to da smo mi budući književnici, stvarno posebna sorta, nekad se brzinom svetlosti unesemo u lik, nekad budemo ono što ne želimo, nekad se gadljivo rugamo gramatici, nekad nam je smešno što ne postoji više rodova. Zamislite tek kako je glumcima, koji se u sat i po vremena predstave transformišu kroz razne uloge, što po liku, što po ponašanju. I onda mi neko kaže da to može svako. Ne bih se usaglasio, ipak smo jedinstveni. Rekao bih da sve u životu treba da ima notu dobrog, kreativnog i autentičnog. Niko nije izgradio famozne zgrade bez čudnog uma i čudnih zaključaka, a to i jeste čar, da budemo ono što jesmo, nadasve pomalo ludi.  Ne može to da se objasni ljudima, da se svaki stil, svaka misao, svaki pogled može predočiti u urbanu legendu, kreativno štivo ili jednostavno izmišljenu bajku.

Јелена Весић: ЉУДИ-СУНЂЕРИ

Памтим и данас једну причу коју сам слушао из мудрих уста своје баке. Није ми никада падало на памет да посумњам у веродостојност њених речи. Међутим, тек када је моје биће попримило ону боју која је доста одмакла од зелене, схватио сам да је управо она – бака – била ж и в и доказ да је прича истинита. За бољим сведочанством нисам трагао. Није ни било потребе, закључићете и сами.

Сваке вечери када су се безбрижне игре завршавале топлом шољом заслађеног млека иако је сунце тек увукло своје зраке иза границе видљивог, чекао сам је да седне крај мога узглавља и пажљиво почне. Књигу није носила са собом, али их је у себи имала безброј и то безброј оних много вреднијих од књига доступних чулу додира; оних које су и даље у облику пламена јер их папир још увек није претворио у пепео. По навици би ме питала коју причу желим да чујем, иако би и сама већ знала мој одговор јер је био идентичан сваке вечери. Ипак, црпела је сваки делић своје довитљивости, коју је побуђивала љубав према мени, како би ми увек исту причу испричала на нов начин. Варирала је догађаје, смештала их у различите просторе и чинила да се моје очи радознало отварају на помен нових предела за које до тада нисам чуо, али сам их захваљујући њеној вештини причања могао посетити исте ноћи чим бих склопио капке. Мењала је и време радње, па се некада прича одвијала у добу које је мени познато, док ју је, чешће, смештала у далеку прошлост, не би ли боље попримила облик бајке. Морам признати да сам више волео оне верзије у којима је амбијент био мени најближи јер су ми будиле помисао да сам и сам у њима. После њих бих остајао будан до касно иако бих се правио да ме је сан савладао, али само до тренутка док она, задовољна што је успавала свог маштовитог дечака, не изађе из собе.

Једино што је остајало исто у причи сваког пута, био је тај један човек-сунђер. Постојало их је више на свету, како је говорила бака, али је овај један био наш, домаћи. Племе људи- сунђера давно је почело да се осипа јер су напросто одлучили да не буду више сунђери већ само људи и то онакви каквима себе често називају ова створења око мене иако нису свесни да прави човек треба помало да буде и сунђер. Човек-сунђер из бакиних прича путовао је кроз простор и време, те за њега нису постојале границе које би могле да га спрече да упије неку нову бол, тугу, неостварену жељу, неки пропали план или пак неко разочарање. Мењао је, дакле, не само своју позицију, већ и свој облик – растао је, упијајући оно чега су се други ослободили. Причала је да су људи-сунђери супериорни у односу на остале – оне који су само људи – јер умеју да слушају. У периоду када сам сведочио овој причи увек изнова, чудио сам се зашто је слушање толико значајна особина када, ево, умем и ја да слушам. Бака би се насмешила и рекла да је то истина и да не могу да разумем баш због тога што ја умем и вероватно ћу увек умети. Помишљао сам у тим тренуцима да жели да ми каже да сам и сам сунђер, али би ме убрзо од таквих мисли заболела глава, већ довољно ужарена од игре на сунцу. Људе-сунђере замишљао сам као хероје који лече друге од бола сваке врсте.

Међутим, они су на неки начин били уклети. Наиме, свако ко би успео да се ослободи онога што га тишти и пошаље ту грозну црну материју човеку-сунђеру да је упије у облику течности, умро би срећан. Људи-сунђери, пак, не би се могли похвалити таквим крајем. Упијајући недаће других, свој живот су потпуно запостављали. Све оно што су скупили током живота временом би почело да трули и тело човека-сунђера би се цедило и постајало испијено. На крају свог пута људи-сунђери лако се препознају по упалим образима али увек топлом погледу и благом осмеху.

Одувек сам желео да упознам једног од њих, а недавно сам схватио да сам оног који је живео међу нама познавао од свог рођења. Умео је да слуша веома добро, али и да прича најлепше приче.

Anica Subotić: SHADOWS, SHADOWS ON THE WALL

Mojoj Kleopatri u naslijeđe
i sjećanje na ovog za nju
nikoga
koji bi bez nje bio pola čovjeka,
a sa njom prosjak za ljubav.

            Svako ubija onog koga voli, s kim ne može biti. Opsesija je bolest onih čija želja nije postala stvarnost, a osveta je oružje kojim se bore. Kada se radi o osveti dobro i loše se stalno prepliću, mjenjaju mjesta, igraju igru života ili smrti. Svaka izdaja počiva na ljubavi, pa makar samo jedan volio, a drugi mrzio iz dna duše. Ako bi se dalo utješiti mržnjom, bolja je i snažnija emocija od svake druge. Neka mrzi – postojim sve dok ona mrzi. Ravnodušnost bi me ubila. Hranio bih njenu mržnju – najveća da bude, nezaboravna, da uvijek pomisli na mene kog toliko mrzi. Šta najbolje hrani mržnju? Ljubomora. Osim ljubomore – osveta. Grandiozne, epske, nezaboravne osvete koje podražavaju najdublje emocije su one dobro smišljene – kada kraljica ne zna kakvu igru igra piun

***

Ljepoti njenoj vrijeme neprijatelj nije. Nijedna bora lice joj ne siječe. Usne modre ne daju smiješku da se potkrade, makar slučajno. I oči su joj takve - hladne, tužne a uništavaju te jednim pogledom. Kratka je kosa crna, do vrata ošišana. A vrat najljepši koji su mi oči vidjele. Toliko puta zamišljano njeno golo tijelo u mojim rukama, nikada tu nije dospjelo. I nakon toliko godina ne zna mu se broj. Ruke nježne, mekane, nikad dodirnule me nisu. Riječi njene otrovne su, na srcu rane ostavljaju, i baš zbog tih ožiljaka te veže za sebe, još više, i još više. Dok te vezuje za sebe ne primjećuješ da postaješ njena sjenka. Sijenka na koju se spotiče, koju truje, koju sa uživanjem gazi. Moja Kleopatra nikada nije bila moja.

***

Nikad moja, uvijek sa drugim igračima, kladi se protiv mene, na moju štetu, na njenu korist iako je ulog u takvim igrama vrjedniji od života. Do ludila sam volio ono što me ubijalo. Najteža je borba koju čovjek vodi protiv svog srca. Mislio sam ako je ne mogu imati ja, neće biti ničija. Želio sam da ostane bez ičega, bez ikoga, sasvim sama. Želio sam da osjeti na svojoj koži ono što je meni učinila, čak iako je cijena toga da me mrzi zauvijek. Postojalo je i zrno nade da će mi doći kao jedinoj opciji. Dok sam se bavio ostalim igračima, dok sam ih jednog po jednog sklanjao od nje, shvatio sam da sam žrtvovao kraljicu dok sam mislio da pobjeđujem piune. Izgubio sam igru, ali sam saznao čemu me poraz naučio – nikad neće biti poražen onaj koji ne voli. Ostao sam ponovo sam, izigran i uništen svojom rukom, da je i dalje vijerno pratim, da budem sjenka na njenim zidovima koju nikada neće primjetiti.

13. ZAVRŠNI RAD + uslovi za polaganje ispita

Kratka napomena pre objašnjenja narednog zadatka: komentari vaših predavača na poslednje dve teme biće uskoro okačeni!

Poslednji zadatak na ovogodišnjem kursu ima jednostavne propozicije: tema je u potpunosti SLOBODNA -- uz ograničenje na 700 reči! Drugim rečima, Vaš završni rad vam daje slobodu da pišete na koju god temu želite (možete čak i iskoristiti jednu ili više vaših priča na Zingu kao predložak), u kojem god žanru, stilu i formi želite; ali ćete biti ograničeni na 700 reči, bez praga tolerancije. Vaš poslednji rad na Kursu kreativnog pisanja proze biće, na neki način, vaš "diplomski" rad u kojem ćete demonstrirati vaše vladanje oblikom kratke priče, odnosno onim stilskim i žanrovskim preferencijama koje ste gajili čitave školske godine.

Rok za predaju radova je 15. maj. Ukoliko imate dodatnih pitanja, možete ih postaviti prof. Damjanovu putem FB-a ili prof. Jociću putem mejla.

Srećno pisanje!

PS - pošto se približavamo kraju školske godine, podsetićemo vas još jednom da je uslov za polaganje ispita odgovor na više od polovine od ukupnog broja zadataka na kursu. Dakle, potrebno je minimum sedam (7) priča kako biste položili ispit.

Filip Pandžić: GLUVO JE DOBA

Priča se da je jedan student ostao zaključan na fakultetu jer je čekajući kraj predavanja Svetske književnosti 5 koje se završavalo u 21h zaspao na jednoj od klupa na trećem spratu u delu skrivenom od silnih hodnika koji su izgledali kao lavirint. Kao i uvek spremačice su taj deo sprata već prošle jer su znale da tu nikad nikog nema. Student je ujutru imao kolokvijum iz morfologije, a pošto je bio putnik ovo noćenje mu, možemo pretpostaviti, i nije tako teško palo. Međutim, šta se desilo...

Probudilo ga je nešto tokom noći, a kada je otvorio oči, svuda je bio mrak. U početku nije znao šta se dešava, a onda je shvatio da je ostao zaključan na fakultetu.

Odmah se uputio ka izlazu, ali nešto ga je zadržalo na trećem spratu. Video je neka čudna svetla na poslednjem spratu fakulteta koji je bio zadužen za glavnu biblioteku. Neke senke su se pomerale na treptavoj svetlosti. Bio je znatiželjan i popeo se na stepenice do samih vrata biblioteke. Pogledao je kroz staklo i jasno video sitna, kržljava, pogrbljena tela koja pod treptajem sveće pomeraju knjige iz police u policu, kao da vrše neku selekciju. Ličili su na knjiške moljce, a zapravo su pravili red jer sve one knjige koje studenti vrate morale su da nađu svoje staro mesto na polici. Bilo je bezbroj knjiga na podu, a moljci su se samo premeštali i predano radili svoj posao.

Odjednom, čuo se lift. Neko se penjao na treći sprat, a student se brzo sakrio gde je pre stigao. Iz lifta je izašla stara žena od 90 godina minimum, a u rukama je nosila neki čudan uređaj. Išla je od klupe do klupe, zračila time i govorila dubokim kreštavim glasom "prljavo... čisto... prljavo... čisto..." i na svako ono sedište za koje je rekla da je "prljavo" poprskala bi neku tečnost i ostavila je da odstoji.

Čim se dovoljno udaljila, student je krenuo da silazi niz stepenice. Na drugom spratu je vladala tišina. Međutim, student je zastao kao ukopan. Na drugom kraju fakultetske zgrade, kraj velikih prozora neko je stojao. Mesečina je jasno obasjavala jedan deo te sablasti, a student je uspeo da prepozna samo naočare, kratku kosu i to da je u pitanju ženska osoba. Ličila mu je na nekog profesora, ali nije mogao da se seti kog. Mesečina se slivala. Gluvo je doba. Na sekund je skrenuo pogled ka prozoru, ali kad je vratio pogled natrag, na tom mestu nikoga nije bilo.

Počeo je da silazi na prvi sprat, a u delu gde je "dekanat" prolazile su prozirne prikaze. Isto onoliko prikaza koliko ima zakačenih portreta značajnih profesora ovog fakulteta. Studentu je srce kucalo sve jače i napokon je stigao do prizemlja.

U čitaonici je vladala mrtva tišina kao i preko dana, ali su zato na drugom kraju hodnika fotokopir mašine pravile ogromnu buku. Čovek u kopirnici je štancao i štancao. Kroz onaj mali prozorčić delovalo je kao da ima hiljadu ruka. Svaka je istovremeno vadila neke nove hartije, zabeležavala, kucala na kompjuteru, uvlačila i izvlačila papire iz mašine, heftala i ređala gotove skripte u kutije.

Student je konačno došao do izlaznih vrata, ali ona su bila zaključana kako je i pretpostavljao.

Nije mogao tu da ostane da ga neko ne bi video. Ona starica sa čudesnim zračenjem je prešla na drugi sprat, a student je rešio da se vrati na staro mesto na trećem spratu jer je smatrao da je tamo bezbedno. Prolazeći kroz prvi međusprat osetio je neko kuvanje. Miris je upućivao na kinesku hranu i to je probudilo glad u studentovom stomaku. Zbog toga nije mogao da spava celu noć između ostalog, a i često je razmišljao o onoj sablasti sa mesečine. Nije mu bilo svejedno.

Kada je jutro stiglo, fakultet je bio otvoren, a kolokvijum iz morfologije je bio za sat vremena. Vreme je bilo za doručak i kafu u kantini. Imao je šta da ispriča svojim kolegama...

Anabela Kuridža: DAN KADA JE STEFANA FOTOKOPIRALA SKRIPTU

Pre neki dan uleće moja Stefana sva zadihana i zajapurena u naš novoopremljeni stančić i govori mi onako nerazgovetno, kroz dah: „Znaš li ti... da je.. uh stan' da uzmem vode... ustvari neću. Znaš li ti da je vaš faku...fakultet bio ludnica?“ „Vaš fakultet?  Taj prisvojni pridev uz moje ime NE MERE. Ja tamo nisam bila od jesenaske. To je isto kao da kažeš Tvoja teretana, tvoje skripte. Sa tim stvarima nisam tako bliska. Recimo, moji ste ti, krevet, cigare... Stan je naš. A ovo za ludnicu mi se sviđa. Pričaj!“ Potom ona sede i reče: „Držde ova jaja, stavi ih u frižider i usput nam stavi po kavu pa da ti natenane sve ispričam. Neš mi verovati...“ Tako i bi, sedosmo nas dve na kauč, zapalismo prvu, drugu, petu cigaru i otpoče ona prču...

„Znaš da na mom faksu svaku knjigu moramo kupiti, a svesna si i da ću za koji dan ostati bez cvonjka... Ja šta ću, gori pod nogama, ispit za nedelju dana... Odem na tvoj fakultet i brže-bolje na kopirnicu da kopiram ustavno pravo. Kaže meni čikica sa naočarima da će biti za po sata gotovo pa da tad dođem. Ja izašla napolje, zapalila prvu, drugu, petu i vraćam se po knjigu. Pita on treba li da mi je ukoriči... Ma šta da ukoričiš jadan, mislim se u sebi, ne znam oću li imati para i za ovo sranje... Kažem ja njemu da nema potrebe, da je i ovako u redu... Listovi lete, ja šta ću uze'  ih onako i turi' u plasticnu kesu, ko ih jebe kod kuće ću ih posložiti. I ode ja na stanicu da uvatim šescu za kući.. Sela ja tu i blenem oko sebe, pa baci' pogled na svoju ofucanu kesu misleći o jadna na šta si spala. Nakon toga mi ništa nije bilo jasno... Vidim ona prva stran'ca.. Nemam ja veze s mozgom, ne s ustavnim pravom.. al' ovo je sve samo ne ustavno pravo. Vid' ovo, šta da ti pričam... Gledaj.“

Uzela sam papir od Stefane pre nego što mi je njime izbila oko i krenula da čitam. Na uzglavlju je pisalo „Klinika za psihijatrijske bolesti „Dr Midrag Kapičić“,  a da ovo sve ima smisla uverila me je adresa klinike. Pisalo je: Ulica Dr Zorana Đinđića br. 1.  Između ostalog, pisalo je da je ustanova zatvorena zbog izgladnjivanja pacijenata i vršenja fizičkog nasilja od strane osoblja nad obolelim licima.  Na poleđini papira nalazila se lista pacijenata obolelih od shizofrenije. Preletala sam pogledom imena, shvatajući da mi nisu od posebne važnosti, sve dok nisam ugledala jedno poznato.  Ime sa čijim licem sam se  susretala dva puta nedeljno po tri sata i čije reči sam pomno slušala i zapisivala u svoje beleške.

„Profesor... Profesor!!!“

Stefana je gledala izbezumljeno u mene, a ja sam u šoku nabadala usta cigaretom govoreći joj da pristavi još jednu kafu.

Tamara Radević: ISKRIVLJENE SLIKE PREPLETENE PRIČE

Razgleda slike obešene po zidovima fakulteta. Prilično su apstraktne iako na prvi pogled neke od njih mogu da se učine kao konkretne i jasne. Onaj čudan elektricitet u stomaku se pojačava što duže kupa oči u njima dok se mozak napinje kako bi razumeo (ono što možda ne treba da se razume, svakako oseća). Neće da zaroni.

I noćne more su previše. Sva ta iskrivljena lica, boje, neslaganje, apsurdnost... Ko još sanja ove slike? Profesori. A tek iskrivljeni profesori u snovima, gde je svako od njih zapravo neko drugi...

Fakultet je mračan i skoro prazan, kao i uvek pre poslednjeg predavanja tog dana. Dok se mota oko seminarske biblioteke razmišlja o profesorima. Studenti su ispleli njihove priče kao moderne Mojre (kojih je više od tri). I to čisto iz zabave.

Tu je antička boginja (i grčka i rimska istovremeno), slovenska veštica koja plete košulje u gluvo doba noći ćuteći (inače zlostavlja muškarce), čuvar Biblije, prijatelj prijatelja, filozof iz Twin Peaksa, bela utvara, učiteljica, div, Pornos, Deda Mraz... Uf! Ukus metala u ustima i ta predivna boja. Pravo do toaleta.

Stojiš pred ogledalom u toaletu na trećem spratu. Gubiš vreme do predavanja koje nikako da počne. Samo što nije isteklo akademskih petnaest. Popravi karmin, ponovo si grizla usne i raskrvarila ih, ne ličiš ni na šta.

Ha ha, mislim u drugom licu, interesantno i novo, izgleda me je baš dobro odradila.

Pokret sa desne strane. Nisi primetila da je neko unutra. Nema veze, ne obraćaš pažnju.Naravno da ne, zašto bih, samo popravljam karmin. Čekaj, je li to prof...

Pssssssst...

Izviruje iz kabine. Čujem, osmehuje se. Linija karmina se zaustavila ispod desnog uha. Tek sada se glava polako okreće. Ruka sa crvenim kandžama drži se za ono što bi trebao biti dovratak. Pogurena. Oklembešene grudi sa ogromnim tamnim bradavicama. Dole šuma. Zašto ne skidaš pogled? A? Mokra je, lišće u kosi. Ne pomera se. Ne pomera se. Podiže ruku, kažiprst ka usnama.

Ššššš...

Otvorena usta i muk. Beonjače popucale i krvave sada su još krvavije. Pruža ruku, hvata rame. Pružila je drugu na obraz. Nešto curi iz nje. Sluzavo, belo. Puno toga. Spušta ruku, ljigavo.

Dobar lov danas.

Vrisak. Vrisak i misao koja je ostala u vazduhu: Mora da je onda i Deda Mraz stvaran.

Lazar Lazarević: GLE, NI ŽIVOT VIŠE NIJE ŽIVOT

Sedim u hodniku fakulteta i posmatram beton koji ga krasi. Komunistička zgradetina – tako ga zovem. Izgovaram to sa određenom dozom cinizma, neznanja i bezobrazluka, ali i sa dosta poštovanja. Zgradetina je fascinantna i zbunjujuća, lepa i metaforična. Koleginica misli da postoje tajne prostorije. 

U prvoj godini sam bio dobar student; redovan i posvećen. Sada sedim u hodniku, divim se betonu i morim se mislima o mnoštvu nepoloženih ispita.

Fotografišem fakultet uzduž i popreko, trošim cele dane tu. Hodim i tražim nešto. Volim što studiram, ali ne idem na predavanja. Verovatno sam jedina budala koja provodi vreme na fakultetu samo da bi sedeo po ćoškovima i fotografisao sve što je oku drugačije od svakodnevnice. Moj fakultet to ume da pruži.

Juče sam, na primer, ulovio savršenu refleksiju, a kroz odbijene zrake, u samom centru fotografije, sedeo je neki mladić. Video sam ga samo na displeju. Kada sam sklonio telefon njega više nije bilo. Produžio sam na drugi kraj, do učionice 101 i krenuo sam da fotkam svetlost – koja je sada plesala u staklenim ogradama – iz druge perspektive. Okrenuvši se da pogledam mesto gde je mladić sedeo, začudih se što se uopšte nisam začudio zato što ga vidim samo na fotografiji.

„Kul, ovo bi možda moglo da potvrdi one priče o duhovim na fakultetu“.

Verujem da je mnogo studenata poginulo u prošlosti. Neki su sigurno toliko želeli da završe fakultet da su se njihove duše vraćale ovde i opsedale zgradu – moja teorija naravno.

Nisam mogao da dočekam da nekome ovo ispričam i pokažem; mada, to bi zahtevalo da se za promenu pojavim na predavanju. Nisam nikoga video danima, a kao da su prošle godine. Ne znam gde smo stali sa gradivom, ne znam kada će kolokvijumi, nisam izabrao teme za seminarske radove...

***

Danas je bilo toplije za razliku od juče, ali nije bilo toliko sunčevih zraka. Fotografije su mi bile mutne i osećao sam neverovatan bol u grudima. Hteo sam da odem kući, ali sam na drugom spratu video prelepu devojku. Na stranu  to što izgleda kao  boginja, mogao sam da se zakunem da je bila malo providna. Sad sam se već uplašio. Da li gubim razum? Takođe mislim da čujem glasove u glavi.

Stvarno  preterujem sa nezdravim životom. Po celu noć sam budan, čitam kojekakve gluposti i ne radim ništa produktivno. Sve to ume da uhvati maha i da zbuni ljudsku psihu.

Hoću da napravim neku promenu; mislim da danas imam predavanje. Odremaću malo na klupi dok se ne pojavi neko koga poznajem, a onda ću otići na to predavanje i već ću se osećati bolje. Vidim duhove, o Bože, kakva glupost mi sve neće pasti na pamet. Presmešno.

***

Kad sam se probudio, napolju je bio mrak. Ne mogu da verujem da niko nije prišao da me probudi. Jel moguće da su me zaključali na fakultetu?

Ova perspektiva komunističke zgradetine mi se nimalo nije dopadala. Gde god sam se okrenuo, mogao sam da osetim beskrajno, mračno prostranstvo ispred sebe. Kao da je lavirint mraka pokušavao da me proguta zauvek. Opet sam osetio jak bol u grudima i drhtao sam kao da je minus. Odlučio sam da pozovem pomoć, ali nisam mogao da pronađem telefon. Ne znam na kojem spratu se nalazim, i ne smem da se pomerim. Plašim se. Sve oko mene je veliko i beskrajno. Imam osećaj kao da će prostor da me smoždi ako se pomerim jedan milimetar. Čučnuo sam. Pokušavam da se smirim, bistrim um, dišem duboko –  koliko mi drhtanje dozvoljava. Konačno, kad sam se smirio uspeo sam da razaznam svetlost ispod sebe. Pretpostavio sam da se nalazim na trećem spratu, jer je svetlost bila veoma udaljena. Znam ove hodnike kao svoj džep i time se tešim. Krenuvši polako, korak po korak, uspeo sam da se domognem prvog stepenika i ograde sa strane. Držao sam se čvrsto kao da mi život visi o koncu. Posle mukotrpnog snajperisanja stepeništa uspeo sam da se domognem drugog sprata. Tu sam opet čučnuo i disao duboko nekoliko minuta, zatim sam nastavio istim tempom.

Na prvom spratu mi je nešto dodirnulo nogu i nešto mi je proletelo pored uva. Mrzim bubetine. Svuda ih ima i skoro sve mogu da lete. Ne trebaju mi sada. Tresem se još više na pomisao neke bubeskare koja kruži oko mene. Ako je jedna tu, mora da ih ima još.

Svetlost je bila sve bliža, a ja sam gubio snagu kao da trčim maraton. Na deset metara od svetlosti, shvatio sam da je to mesečina koja se probija kroz ulaz fakulteta. Pomislih: „Obiću prokleta vrata, boli me uvo, ne smem ostati ovde ni sekund više“. Kada sam se domogao mesečine, shvatio sam koliko je to zapravo bio prelep prizor. Uhvatio sam se za džep i pronašao telefon; „Idiote glupi, u džepu ti je sve vreme“. U tom trenutku sam shvatio da nemam kredita, niti signala za poziv, a neću razbijati vrata. Zavući ću se ovde kod pulta, noge na mesečinu i prespavaću dok se neko sutra ne pojavi.

***

Prvim sunčevim zrakom sam otvorio oči i pohitao ka vratima. I dalje su bila zaključana, ali sam uspeo da uočim ljude ispred fakulteta. Bili su to mladić i devojka. Prvo sam pomislio da su došli ranije na jezik, pa još uvek čekaju da se otvori fakultet. Sve dok nisam primetio tri fotografije okružene cvećem, na podu ispred stepeništa kod ulaza. Svaka od njih je imala crnu traku. Na jednoj od fotografija sam ugledao poznatu osobu i tu sam izgubio razum. Devojka i mladić su se naglo okrenuli ka meni i pružili mi ruku – presekao sam se. Nekoliko trenutaka kasnije sam se smirio, i kada sam pružio ruke ka njima, našao sam se ispred fakulteta. Ne konstatujući neverovatnost situacije, požurio sam ka fotografijama na podu i na jednoj sam ugledao: velikim belim slovima preko crne trake pisalo je Sajmon L. 1996 – 2020.

Tog dana sam mislio da sanjam, ali evo, još uvek čujem glasove, a povremeno viđam neke nove duše koje ne obraćaju pažnju na mene. Mislim da nikada neću napustiti lavirint.

Glorija Madžarac: ĐAVO NOSI ŠNALU

Legenda kaže da kada god se profesor Raša zagleda u lulu (koju je pozicionirao na levi zid u kabinetu) oživi jedan pokojnik. I to ne bilo koji, već onaj na čiji je grob poslednji put pao pogled profesora Raše. Međutim, grof Oto fon Hauzburg je pre mnogo godina bio u Srbiji po mnogim vodenicama i sablasnim mestima, pa čak i na Filozofskom fakultetu u Novom Sadu da utvrdi postoje li vampiri. Ni traga im nije bilo i on više ne veruje u te priče. Uostalom, druga briga njega mori. Njegova najveća ljubav ga već godinama vara sa nekim od zaposlenih na ovom fakultetu. Kako je čuo da je dobro praštati, nije želeo ništa da preduzima, ali ona se skoro svake noći iskrada iz njegove postelje i (prema rečima njegovog sluge Novaka) odlazi u odaje Filozofskog fakulteta odakle izlazi sva uzbuđena i vidno zadovolj(e)na. Teški gnev ga obuze kada je jedne noći video svoju ljubljenu Mariju Avgustu kako u crnu kosu stavlja crvenu šnalu u obliku ružinog cveta (koju joj je on poklonio) i odlazi drugome. Tog jutra Novak je morao da istera auto iz garaže i Oto i on su se uputili ka Filozofskom fakultetu u potragu za likom koji mu tandrači ženu.

Ispred fakulteta grajila je i pušila zelenokosa, žutokosa, bosa, sa pirsingom na pola nosa rulja. Oto (koji se nije mnogo izdvajao) ih je razgrnuo potezom plašta i prošao pored portira. Novak je zakaskao za njim, morao je da se prekrsti i cugne malo šljivovice iz pljoske. Oto ima izraženo čulo za te stvari. Dovoljno je „samo“ da prečešljaju učionice, kabinete i sve ostale odaje ovog zdanja i da pažljivo opažaju ljude i događaje kako bi došli do saznanja ko bi mogao biti taj. U prizemlju, pored kopirnice vešali su jednu studentkinju na „OAS STUB SRAMA“. Čovek koji je kopirao skripte u budžaku je na Novakov izbezumljeni, upitni pogled samo odmahnuo rukom.     „To je česta pojava, deca neće da uče sama“, rekao je i odvrnuo radio sa koga se orilo Ja vodim mrtvu trku, ulazim u tebe kao u crkvu. Novak je opet morao da se prekrsti i da otpije gutljaj, a zatim je video kako mu se bista Danila Kiša osmehuje. Oto je odlučio – on ide po spratovima, a Novaka će da ostavi na međuspratu. Porazgovarao je nešto sa jednom Kineskinjom (Oto zna sve jezike sveta, jedino što nikada nije mogao da savlada bio je onaj Staroslovenski žene, ženou, ženama... đavo da ih nosi). Kineskinja mu je obećala da će motriti na Novaka, jer on zna da napravi gluposti, ali čim je Oto otišao Novak je pobegao sa međusprata jer su ga plašili zmajevi na lampionima koji su ga netremice posmatrali. U jednom kabinetu prepoznao je junake iz stare srpske serije Paju i Jareta. Izgledali su tužno, govorili su kao ludaci: mAma, sUUUnce... Ništa mu nije bilo jasno. Taman kad je odlučio da popije još malo, video je da mu je pljoska prazna. „Tek smo počeli, zemljače! Dođi kod nas, imamo mi rakije. Mora se čovijek opremiti, u kantini nema alkohola ni za lijek“. Bili su to Slaviša i Bane, pravo društvo za našeg Novaka.

Za to vreme Oto je obišao pola kabineta. U seminarskoj biblioteci neka žena je držala čas i zaneseno govorila Nisu bile bele zore, već su bile mlade mome. Toliko je bila u transu da je i Otu došlo da se prekrsti. Posetio je i predavanja na drugom spratu: Sintaksa, Dijalektologija... Strašno smor... Morfologija? Hm, nešto o mrtvima? Zanimljiva tema. Međutim, predavanje je bilo jako dosadno, profesor se stalno peo na prste da otvori, pa zatvori prozor, a studentima je bilo sve lošije, kao i Otu. Izašao je iz tog pakla, mrtvi su blagosloveni. Zatim je čuo neku buku na trećem spratu. Jedna starija profesorka vikala je na studentkinju „PETAR PUŠKIN???“ Pa dobro, pogrešilo dete, pomislio je. Zatim je profesorka pitala nešto u vezi Kraljevića Marka i Muse, a studentkinja nije znala da bekne i ova ju je štapom podigla i zakucala za zid. Zatim se smrkla, uhvatila za glavu i svi studenti su ostali paralizovani. Pogledala je ka prozorčetu na vratima, a grofu se zaledila krv u žilama. Uspeo je da pobegne. U kabinetu pored ugledao je Konstantina iz Ostrovice kako sedi sa dve profesorke, gledali su u sunce ili tako nešto. Izgledali su toliko blaženo da je grofu postalo muka. Mučilo ga je i to gde su svi ti muškarci. Uveliko je pao mrak, ceo dan baulja po ovim hodnicima, a nije našao šta traži. Zatim začu Novakov glas. „Imam lepe vesti, gospodaru! Nas trojica znamo ko vam nabija rogove. Hajdemo u kabinet.“ Na vratima kabineta 317 na srebrnoj pločici ugravirano je stajalo Fon Damjanov Savkan. „Ohohooo, gospođica Marija baš voli titul...“ Nije stigao da završi rečenicu, Novak je bio mrtav od strane gnevne ruke Ota fon Hauzburga. Slaviša i Bane su pobegli glavom bez obzira. Sledeći je bio Savkan. Samo ako se sumnje pokažu kao opravdane. Oto je uleteo u kabinet i ugledao crvenu šnalu na stolu profesora. Oči su mu gorele od besa i taman kada je uhvatio Savkana sa vrat, profesor Botić je okadio i taj deo sprata. Sekunde su falile da profesor završi karijeru, ali Oto je počeo da se guši i pre nego što je izleteo kroz prozor uspeo je samo da zgrabi Marijinu šnalu.

Татјана Кнежевић: МИСТЕРИЈА ФИЛОЗОФСКОГ ФАКУЛТЕТА

Био је то још један обичан дан на Филозофском факултету. Предавања су се отегла до касно увече. Већина слушалаца у амфитеатру је зевала, не зато што је предавање било досадно, него зато што смо били исцрпљени. Претрпан и пренапоран распоред, ма колико се трудили, последње мрвице концентрације су већ потрошене на претходна предавања. Мало је фалило да задремам, када ме је колегиница која је седела иза мене одлучно убола оловком у леђа:

- Морам у тоалет, ти пиши, па ћу копирати од тебе, нема спавања.

Када се предавање коначно завршило, окренула сам се ка Јеленином месту, али ње није било. Остале колеге су почеле да се пакују, али ње и даље није било. Спаковала сам њене ствари, узела још једну торбу и одлучила да је потражим у тоалету. Тамо је огледало било ишарано црвеним кармином, неки знак који нисам познавала, као неко египатско или кинеско слово. Било ми је чудно, али сам се концентрисала да нађем Јелену.

Није је било, прошетала сам околним ходницима али ни трага од ње. Где ли је могла да нестане? Била сам збуњена и уплашена. Позвала сам је три пута, послала две поруке, одговора није било. Наставила сам погубљено ка излазним вратима, када сам налетела на мању групу студената који су окружили нешто. Сви су били озбиљни, није било живахног ћеретања, и то уопште није слутило на добро. Помислила сам да се Јелени није нешто десило, али гомила студената је направила круг око неког момка, тихо су шапутали да је то Душан са треће године. Нисам га познавала... Није изгледало добро, Крв је била на поду, он се није померао. Чинило се да је мртав, но нико се није усудио да провери. Неко ме је зауставио и рекао да ћемо сви морати да сачекамо полицију. Једна групица је причала о дечку на поду да је увек био чудан, да је стално висио у библиотеци (сви студенти висе у библиотеци, ту стварно нема ниша чудно), да је стално причао о неким окултним књигама, да је чак можда и био у некој сатанистичкој секти. Погледом сам тражила Јелену, која није била ни у једној групи. Ако дође полиција, мораћу да кажем да је нема. Почела сам да дрхтим, шта ако се и њој десило исто? Наишла је Наташа, са наше групе, и сама пренеражена призором упитала:

- Шта се овде десило?

Нико јој није одговорио, групице су наставиле са својим причама.

Јеси ли можда видела нешто? - упитала је мене лично.

Одмахнула сам главом.

Јеси ли можда видела Јелену? - промуцала сам, сад већ кроз сузе.

Она је одмахнула главом, пришла ми, ставила руку на леђа да ме смири и рекла да јој испричам полако шта се десило. У том тренутку је наишла професорка, иначе пуна прича, сада је остала без текста. После пар тренутака покушала је да нас смири и пошаље да седнемо у најближу учионицу док не дође полиција. Наташа ме је одвукла до ње да јој кажем за Јелену. Професорка је још једном пребледела, рекла да покушамо опет да је позовемо, да ће нас звати кад дође полиција да испричамо све што знамо.

За то време Јелена је била ошамућена и у тоталном мраку, полако је долазила себи. Последње што је видела када је изашла из тоалета, јесте да јој је дечко у црној капуљачи ишао у сусрет, а да је испред ње била девојка у готик фазону које је певала неку италијанску песму, или јој се бар тако чинило. После тога као да је била ударена у главу. Осећала је како јој се крв слива низ потиљак и врат. Није могла да виче, и није имала појма где се налази. Чула је да још неко дише поред ње, и такође је звучао повређено. У међувремену је стигла полиција, Душан је дефинитивно био мртав, а испоставило се да осим Јелене недостаје и Сања са треће године.

Полиција је решила да претражи све просторије на факултету. После 45 минута, пронашли су Сању и Јелену како леже у просторији на другом спрату која је служила као остава за спремачице. Биле су повређене али живе. Професорка је одахнула. Тоалети и ходници су били пуни некаквих чудних ознака. Била сам пресрећна што су успели да их нађу и што је Јелена била релативно добро.

Прича се да су из те оставе допирали свакакви крици, али да унутра никога није било. Јелена и Сања нису могле да испричају шта им се десило, као да им је сећање било избрисано. Верује се да је Душан доживео и прошао кроз исто искуство као и њих две, али су оне на сву срећу биле пронађене на време. Како овај случај није решен, остава за спремачице је остала запечаћена до даљњег.

Оно што је сигурно јесте да то вече дефинитивно није било обично вече на факултету, а страх, паника и параноја су остали још дуго (скоро већ 10 година) присутни у подсвести сваког ко је то вече био присутан на факултету а и шире. И дан данас студенти кришом пролазе поред поменуте просторије не би ли открили шта се заправо десило. Одговора нема. Понекад се чује као неки крик.

Sara Matin: ORMARIĆ BR. 30

Milica Sredojević: PROFESORSKA LOZA VAMPIRA

Baš tu, ispred kabineta 328, na trećem spratu Filozofskog Fakulteta, dogunđavalo se dvoje studenata. A o čemu bi drugo u januaru pričali, no o ispitima koje polažu.

-I ti polažeš pregled poetika? - upitao je momak plave kose, devojku koja je sedela preko puta njega.

-Mhm- odgovorila mu je.

-Koliko si puta već izlazila? -

-Ovo mi je prvi put, druga sam godina, tek sad sam slušala ovaj predmet.-

-Auu, pa ti si tek počela, ja sam apsolvent, i posle desetog puta sam prestao da brojim. -rekao joj je. - Mada imaš sreće što si sad kod one Krčmar, nemaš predstavu koliko je bilo teže kod Grdinića-

-Ko je Grdinić? - upitala ga je?

-Nikola Grdinić, to je profesor koji je ranije predavao ovaj predmet, on je i meni predavao, ali pre par godina je otišao u penziju, te sada Sanja Krčmar predaje poetike. - zastao je na kratko, kao da se dvoumio da li da joj ispriča nešto što mu je na umu.

-Ispričaj mi! - prekinula je njegovo dvoumljenje.

-Šta?- začuđeno ju je pogledao.

-Osetila sam da si ostao nedorečen, pa te molim da mi ispričaš, to što imaš na umu, želim da znam. - insistirala je.

-Pa nema tu šta da se priča, u ostalom verovatno si čula za vampirske priče.- ravnodušno, pomalo nezainteresovano joj je odgovorio.

-Kakve vampirske priče?? - začuđeno ga je upitala. - Hajde ispričaj mi... Pretvorila sam se u uvo.-

-Postoji osnovana sumnja da je profesor Grdinić vampir. Stariji studenti su govorili da je kao mladi profesor bio čovek poput nas, a onda ga je stariji profesor ujeo i pretvorio u vampira. Od tada Grdinić važi za najstrašnijeg profesora na fakultetu. Nisi ga ti poznavala, sam njegov izgled je ukazivao na to da ima vampirske krvi u sebi. Bio je izrazito visok i mršav, u licu je delovao sasušeno i ispijeno, kao da njegovim venama nije tekla krv. Vilica mu je bila uvučena, a oči krupne i ispupčene, kada bi ga neko od studenata iznervirao njegove beonjače bi postale jarko crvene, tada bi sakrio pogled i izjurio iz učionice, kao da skriva svoju mračnu stranu. Njegovom bledom licu odgovarala bi zima. Tokom zime bi se i čak uhvatio po neki profesorov osmeh. Ali leti, bi bilo očigledno da njegov identitet dolazi do izražaja. Toliko bi mu smetalo sunce da bi na fakultetu boravio i po više dana, sve dok se ne promeni vreme, i oblaci zaklone zrake sunca. Bilo je onih koji su pričali da se Grdinić leti kretao samo noću, dok su drugi pričali, da je leti držao predavanja i dolazio na ispite samo onda kada je kišovito, ili izjutra pre izlaska sunca. Jedna starija studenkinja mi je rekla da je profesor njenom kolegi isisao svu krv i od tada ga više niko nije video na fakultetu, ona veruje da je mrtav, a njena drugarica da se povampirio. Opet njihov drugar mi je rekao da je se taj njihov kolega samo ispisao naprasno sa fakulteta, te da je priča o tome da mu je Grdinić isisao krv lažna. Ipak većina sumnja da je razlog njegovog naprasnog ispisivanja sa fakulteta taj što se povampirio. Nije bilo onih koji su sa sigurnošću mogli da kažu da je profesor vampir, jer ga niko nikada nije video u takvom stanju. Ali opet svi su ga se plašili i sumnjali da je priča o njemu ipak tačna, jer su njegov izgled i ponašanje ukazivali na vampirski identitet. Dok mi je predavao uvek sam nekako strahovao od njega. Čak sam jednom posmatrajući ga ugledao nešto oštrije sekutiće, bili su nekako špicastiji, no što su naši. To je svakako sumnjivo moraš priznati.-

Devojka preko puta je začuđeno gledala u ovog starijeg kolegu koji joj detaljno priča legendu od profesoru Nikoli Grdiniću. Na trenutke je odmahivala glavom kao da mu ništa ne veruje. Ali opet kada bi on ušao dublje u svoju priču, ona bi se stresla i pretvorila u kamen.

-Eto ispričao sam ti pricu. - rekao joj je- E da, umalo da zaboravim. Neki veruju da Sanja Krčmar nije samo nasledila njegov predmet, već i njegovu vampirsku krv. Istina je da pre profesorka Sanja nije isto izgledala, pre je bila rumenija u licu, delovala je živahnije. Njegovim odlaskom postajala je sve belja u licu, a oči  su joj bile sve crvenije. Kosu je farbala u  svetliju boju, a i mnogi kažu da je u letnjim ispitnim rokovima dosta nervoznija, nego u zimskim. Pa barem imamo sreće što je sad januar. Hahaha- smejao se dok je ovo pričao, pa je nastavio. - Bilo kako bilo, ne moraš mi verovati na reč. Mislim i ja bih pobeleo i prebledeo da mi je profesor Grdinić ostavio najgluplji predmet u istoriji fakulteta da predajem. -

-Hhaha- smejala mu se. Ali joj je ipak pogled ostao leden, kao da nije želela da veruje u ovu priču, ali joj je neki nerv potkrepio sumnju u profesorsku lozu vampira.

Milan Tica: PONEKAD, OD OKTOBRA DO MAJA

Jednu sasvim običnu, kasnovečernju, pijanku u studentskom domu broj 14 pri Univerzitetu N. P. Ogarjova u Saransku – koji je između ostalog primao i mlade ljude na razmeni – prekinuo je nestanak struje. Psovke na poljskom, ruskom, engleskom, pa čak i srpskom jeziku odjeknule su prostorijama doma, koji u tim trenucima nije ličio na ustanovu u kojoj borave budući inženjeri i profesori, već na onu gde su smešteni nekadašnji nosioci tih zvanja, oglodani od života i ispijeni od raznih lekova, koji u bunilu, uz sočne psovke negoduju što im za desert nije poslužen sutlijaš. Međutim, onaj ko zna pravu istinu, ne bi ove mlade ljude poredio sa ludacima, jer se nestanak električne energije dešava već 7. put za 15 dana, što praktično znači da svako drugo veče okupljanje, bilo ono u svrhu zajedničkog učenja ili cuganja (nešto češće ovo drugo) prekine dolazak tmine. Tad opada i apetit za alkoholom, te se studenti često saplićući se, što zbog mraka, što zbog povećanog alkohola u krvi, jedva dogegaju do svojih soba i onako razočarani utonu u san. Ipak, kada nastupi mračni čas, ne odu baš svi studenti svojim sobama, pokoji ostanu u prostoriji gde se odigrala žurka da se prepuste jednoj poslastici. Naime, nestanak struje ima i svoju pozitivnu stranu – predstavlja nultu tačku za nešto što se zove Pripovedanje strašnih priča, jer kako su studenti verovali, to je bila indicija, odnosno signal od strane nekoga ili nečega da je vreme da se prepuste činu pripovedanja. Tako i ove noći, kada je velika pijanka prekinuta, u sobi poljskog studenta astrofizike – Mareka, ostalo je njih petoro. Činilo se da se  ova grupica mladih ljudi, privržena misticizmu i sklona hrlenju ka svemu što je naučno neutemeljeno, nije bunila zbog incidenata sa strujom, naprotiv, cele večeri su samo čekali ovo. Pored već pomenutog domaćina, grupicu su sačinjavali studenti filozofije iz Ukrajine – Aleksandar i Olena, Georgij – doktorant dramaturgije iz Bugarske i umesto Teodore iz Grčke, pojavila se Silvija – devojka koja se predstavila kao studentkinja ruskog jezika i književnosti iz Srbije, a na razmeni u Saransku je od oktobra meseca. Ona je kao novajlija trebala da otpočne Pripovedanje, a odlučila se za jednu legendu koja već godinama kruži Novim Sadom:

Na našem Filozofskom fakultetu postoji kurs kreativnog pisanja proze gde studenti svoje literarne sposobnosti izkazuju pišući kratke priče na zadate teme. Onda te iste priče šalju profesoru na mejl, koji ih objavljuje na sajtu previđenom za to, gde studenti mogu da čitaju i komentarišu priče svojih kolega. Svake godine, pored studenata srpske književnosti, kojima je ovo obavezni-izborni predmet, pojavi se nekoliko talentovanih ljudi sa drugih smerova koji kurs pohađaju fakultativno. Tako se jednog oktobra, kada je otpočela školska godina, a samim tim i taj kurs pojavila izvesna Nataša Popović koja se putem mejla obratila profesoru i pitala ga da li je moguće da ona pohađa taj predmet, iako nije na odseku za srpsku književnost. Profesor je to odobrio i devojka se priključila ostalim studentima na kursu. Nije dolazila na predavanja, ali je svoje priče redovno slala. One su svakog narednog puta bivale sve bolje, a kolege su to umele da nagrade hvalospevnim komentarima. U mesecu maju kurs je završen, a negde pred kraj juna na red je došao upis ocena. Svi studenti, bilo da su ovaj predmet pohađali kao redovan ili fakultativan, pojavili su se tog dana da dobiju svoju ocenu. Svi osim Nataše. Budući da su njene priče po kvalitetu izdvajale, profesor nije mogao da dozvoli da devojka prođe neocenjeno, te ju je kontaktirao putem mejla sa kog je slala svoje radove. Međutim, ostao je u čudu kada je shvatio da ta mejl adresa više nije u funkciji. Izbrisana je. Ipak, tu čudima nije bio kraj, jer kada je otišao u studentsku službu da zavede njenu ocenu, rekli su mu da ta devojka uopšte nije prijavljena za njegov predmet. Štaviše, osoba pod tim imenom ne postoji na spisku studenata fakulteta. Čudio se profesor još neko vreme, ali je na kraju sve ovo odlučio da prihvati kao želju za pisanjem nekoga ko je po svemu sudeći želeo da ostane anoniman, te je zato koristio pseudonim. Sledeća školska godina prošla je bez incidenata ove vrste. Potom i naredna. Međutim, već iduće godine profesor je u pričama studentkinje Irene Maksimović opazio nešto znano i opijajuće, nešto što mu je nesumnjivo bilo poznato odnekud. Tada je prepoznao Natašine zaplete, rečenice, smisao za detalje... Bio je siguran da je to ona. Izgleda da je napredovala i vratila se na kurs da mu to pokaže pod drugim pseudonimom. I umesto da reaguje na to i prijavi ovaj, ne baš legalan način učestvovanja na kursu, profesor nije želeo da prekine magiju. Svake druge nedelje, s nestrpljenjem je čekao samo Ireninu priču. Prestalo je da ga zanima ko zaista stoji iza tih radova. Znao je da na upis ocena neće doći, ali se nije bunio. Čekao je iz godine u godinu da se pojavi ona sa svojim novim identitom i zapljusne ga vanvremenskim i nadljudskim pričama. Vraćala se ponekad, od oktobra do maja.   

Tek što je Silvija završila svoju priču, svetlo se rasu i obasja svaki kut prostorije. Struja je napokon došla, a svi prisutni u sobi su je dočekali držeći dlanove pred licem, kako bi amortizovali susret očiju naviknutih na mrak i naprasan dolazak svetlosti. Marek, prvi spustivši ruke u normalan položaj, zagleda se po prostoriji još uvek čkiljeći, a onda se namrgodi i upita prisutne: „Gde je ova devojka što je pričala o kursu kreativnog pisanja?“. U tom trenu svi pogledaše u mesto na krevetu gde je sedela mlada dama koja se predstavila kao Silvija, ali postelja ne beše ni utabana ni zgužvana – kao da nikad nije bila na njoj.

Vanja Pejović: POSEJDON

Dve hiljade dvanaeste napravili smo prvu grešku. Iako se ovaj put od posledice do uzroka došlo teškim putem, krivica ipak i svakako jeste naša. Iako u nju niko ne veruje sem mene. No ona se ne sme svesti na samo jednog čoveka, mene. Bio je tu ceo tim kada se odlučivalo o novim smerovima.
-Veb dizajn?
-Ali nemamo preduslove za to?
-Gejm dizajn?
I tako je sve počelo.

Nakon godinu dana prikupili smo sve što bi nam dalo uslov za odobrenje. Adekvatne profesore, opremu, specifikaciju. Kabinet P-9 bio je spreman da primi šest najboljih potencijala već dve hiljade trinaeste godine. Na prijemni ispit se prijavila dvadeset i jedna osoba i tu recimo da počinje naša druga greška. Nakon mukotrpnih nedelju dana sabirajući bodove i utiske, tim i ja smo odlučili ko je naša fantastična šestorka. Pozvali smo ih još jednom da obavimo drugi krug i nakon dva dana bili su spremni.
-Vidimo se prvog oktobra.

Prvog oktobra i dođoše svi. Četiri momka koja su previše ozbiljno shvatili naš smer i koji se nimalo nisu uklopili sa ostatkom Filozofskog fakulteta, došli su u odelima. Pored njih je stajala devojka veoma mladolikog izgleda takođe svečano obučena i na samom kraju momak buntovnog dečačkog izgleda sa kačketom na glavi.
Pozdravili smo ih kako se to od nas zahtevalo i očekivalo i dali im detaljne instrukcije o čitavom programu. Oni su bili naši zamorci, prvi studenti ove velike greške. A na kraju cele ove greške stajala je naša najveća greška.

Nakon tri uspešne godine i neopisivo mnogo rada, na leto dve hiljade šesnaeste raspustili smo učenike sa ogromnim zadatkom, da stvore svoju prvu igricu i donesu je u septembarskom roku. Međutim, dozvolili smo im da koriste nekoliko kabineta s obzirom na to da je fakultet od sredine jula pa sve do septembra gotovo prazan. To beše naša treća i najveća greška.
Studenti su iskoristili tu priliku.

Ja sam odlučio da ta dva meseca provedem kod kuće, prvi put tokom moje akademske karijere, ne radeći ni na čemu velikom. Smatrao sam da sam učinio veliku stvar za ovaj fakultet i da će se to pamtiti godinama.

Tokom ovih nekoliko godina bili smo dosta skrajnuti od strane ostalih profesora jer se cela ideja o gejm dizajnu nije uklapala u naš fakultet, ali ja sam hteo da to bude baš ovde, da se na čitav proces gleda kao na umetnost umesto kao na kompjutersku radnju programiranja. Jeste, nismo se uklapali, ali kada sam tražio samo jedan mali kabinet odobrili su nam ideju. Sedeo sam ponosan.

21.07.2016. otvaram novine: Dva momka su se bacila u Dunav držeći se za ruke u blizini Kampusa.
22.07.2016. : iste vesti.
Zatim 23.07.2016. nalazim iste vesti sve do 28.07.2016.
Tog ponedeljka odlučio sam da odem na lice mesta da vidim šta se dešava oko fakulteta. Taman je trebalo i tih dana da predam neku papirologiju pa sam odmah ujutru i otišao. Dok sam se približavao fakultetu primetio sam dve osobe muškog pola kako se drže za ruke. Nisam se mnogo iznervirao i odlučio sam da nastavim svojim putem.

Mnogo godina i pre svoje karijere slušao sam jezive priče o ovom fakultetu, međutim ja sâm nikada nisam osetio jezu dok sam hodao njegovim hodnicima. Nikada sve do danas. Požurio sam do aparata za kafu i sretoh svog studenta što mi je automatski uništilo svaki loš osećaj. Ispričao mi je šta je radio ovog leta. Naime, osnovao je gejming klub i svakog dana očekivao nove ljude da isprobavaju njegovu igricu.
-Profesore, mogli biste i Vi da je isprobate, ako ne žurite nigde. Samo moramo sačekati da se pojavi druga osoba, jer se igra u dvoje.
-U redu, što da ne? - nasmejao sam se.

Ušli smo u zamračen i zagušljiv kabinet. U tom trenutku zazvonio mi je telefon.
-Izvini, momenat da se javim.
U tom trenutku nisam ni znao da mi je taj poziv spasio život. Morao sam da odem hitno na sastanak na kom je odlučeno da svi fakulteti moraju da se zatvore zbog svakodnevnih samoubistava.

Narednih nekoliko nedelja nije ih bilo. Nijedan jedini slučaj. U septembru smo nastavili sa radom i bili još više ponosni na to šta smo učinili za fakultet nakon prezentacija naših studenata. Momak u kačketu bio je najviše ponosan na svoju igricu. Kao što već znate igrala se u paru. Bila je horor žanra i oba igrača borila su se sa vodenim demonima.
Samoubistva su se stišala na nekoliko meseci, a zatim ponovo počela. I nisu se stišala sve do danas. Proredila se jesu, ali velika žalost za naš fakultet je što smo izgubili dva naša studenta.

Nakon nekoliko godina posložio sam priču u glavi. Igra u paru naspram dvoje koje se drže za ruku. Vodeni demoni naspram samoubistava. Čudak u kačketu naspram krivac za sve ovo? Nešto u toj igrici teralo je igrače da igricu prenesu u život, da ona ne ostane samo u kompjuteru. Međutim šta?
Četiri godine kasnije nisam mnogo ljudi rekao svoju teoriju, a i onima kojima jesam nisu mi verovali. Pored svih legendi o Filozofskom fakutletu ova se samo stopila. Međutim veruje se da ko god je odigrao "Posejdon" u kabinetu P-9 završio je mrtav u Dunavu sa svojim suigračem.

Катарина Перић: СЛУЧАЈ "МИН"

Дешавало се да им одсече прамен косе и сатима га посматра на њиховим нагим грудима благо осветљеним из кутка кабинета. Само су му се усне немо мицале као да се овенчавају божанством. Потом би накратко спустио главу, удахнуо и испружио руке између себе и девојке, као да од себе одгурује стену, зид или другу какву тешку ствар. Девојка не би ни трепнула. Инстиктивно би се окренула и испустила туп крик. Он узима првих неколико капи крви и одсечени прамен, па размазује по лицу. То је знак жени да изађе.

Откако је прешла у ноћне смене, ниједном до сада није пропустила ову церемонију. Почела је да живи само у паузи и да се храни најразличитијим јауцима. Није више било прљавих, платнених крпа и рибања скорелих трагова блата са академских ђонова. Тромост у њеном послу учинила је да се свака изнимка претвори у спектакл. Једном је украла из кабинета 317 велику књигу са чијих корица је немо, готово мрзовољно гледала неколицина  свештеника окупљених у храму. Требало је доста времена њеним колегама да јој објасне да је то професорово књижевно дело, а не живопис Св. Саве, те су је преместили у кабинет 308, сходно побожно-литерарној душекорисности те просторије. Тако су имали још више разлога да се шале на њен рачун, нарочито после њеног усхићеног упада у кабинет 312 како би открила шта се то толико мистериозно крије у професоровој шољи за чај који никад није врео. До дана данашњег, она је остала једина особа која се може похвалити тако великим открићем.

Али ништа, па чак ни кад је професорки Јокић украла амајлију са сликом наранџастог јелена из доње фиоке радног стола, није острашћивало њен дух као појава Мина. Некакав осећај суште припадности том бићу ју је терао на беспоговорну покорност и послушност. Истина, никад није смела да сазна шта се дешава после урезивања његовог имена на кожу девојака, нити куда одлази после ове церемоније.

Једино је знала да је благословена том светом тајном суштости и да испод њеног кревета у соби 5Б лежи кутија најразличитијих праменова косе.

Тако је затворен случај „Мин“.

Лазар Биорац: НЕ ВЕРУЈТЕ ТЕЛУ НЕСРЕТНОГ ЛАЗАРА

Прошавши кроз узани ходник углављен између кино сале и стаклене портирске кабине, нехајно сам гурнуо врата и ударио неког од студената начичканих у гомили пред улазом. Промрмљавши нешто што је личило на извињење, провукао сам се кроз гужву под надстрешницом и изашао на пролећни пљусак. Тренутак касније враћао сам се истим путем – требало је отићи до учионице на трећем спрату и узети заборављени кишобран. Чекајући лифт, нервозно сам њуњорио у недра како ћу једног дана негде и главу оставити.

Мисли које су потом у млазевима навирале и испуњавале лобању одвукле су ме на другу страну. Физички сам био у лифту, али сам све обављао готово несвесно; не сећам се ничега од тренутка када сам ушао у кабину до тренутка када се лифт  зауставио с треском. Схвативши да се налазим на четвртом спрату, поново сам притиснуо дугме са бројем три, али се ништа није догодило. Притиснуо сам опет и опет. Пошто је лифт још увек стајао, нервозно сам почео да притискам свако од дугмића. Убрзо су сва сијала, али је лимена кутија још увек била у истом положају на вертикалној равни. Покушао сам да се смирим и да прислоњен уз шоћак сачекам да ми неко притекне у помоћ.

Читава два сата сам стајао и листао скрипту на коју никако нисам могао да се концентришем. На сваких пет минута сам гледао у телефон, проверавајући јачину сигнала, али сам сваког пута затицао исту слику – никога нисам могао да позовем. Било је тачно двадесет два и тридесет када су се врата лифта коначно отворила. Поново сам притиснуо дугме са бројем три, али нисам изазвао никакву реакцију. Изашао сам у пространи магацин библиотеке и кренуо према степеницама. Тек што сам загазио на прву, степенице испод почеле су да се тресу, да лелујају и отпадају. Бацио сам се на под уназад и остао да лежим неко време непомично. Када сам се исправио, све је стајало на свом месту и опомињало ме да полако лудим и халуцинирам. Сада сам нешто сигурније закорачио на први степеник и застао. У чуду сам посматрао како се опет урушава све преда мном. Срце ми је лупало, силазило у пете и враћало се уназад, дрхтао сам и немо отварао уста, гушећи се у магли која је надолазила... Повукао сам се уназад и остао у месту укопан.

Стајао сам тако неко време, а онда сам, уверивши се да се све смирило и убедивши себе да ме заправо само помало хвата несвестица од глади, извукао сендвич који сам још пред данашње прво предавање купио у кантини и халапљиво почео да једем. Када сам стигао до половине, чуо сам како се лифт затвара и одлази доле... Онда сам чуо како се поново креће нагоре. У два залогаја сам појео остатак, трудећи се да се не удавим, и неочекивано брзо сам био на ногама. Пошто сада није било светла из лифта, укључио сам телефонску лампу и окренуо се за читав полукруг. Преда мном је стајала слика ужаса – врата лифта, која уопште нисам чуо, била су широм отворена, а у кабини је владао потпуни мрак. Јежећи се пред овим призором, зачуо сам кораке који су се кружно, постепено смањујући круг, као ајкуле око плена, кретали око једне тачке – мене. Пред светлошћу лампе никога није било.

Чини ми се да је свитало док сам се будио из несвести. Нада мном је лелујало неколико познатих и гомила непознатих лица. Просторија у којој сам се налазио била ми је потпуно непозната – висока, белих зидова, али сасвим замрачена, изузев снопа светлости који је допирао кроз комадић стакла на таваници. Нисам могао ни да говорим ни да се померам. Један непознати младић с јарећом брадицом рекао је да позову главног медијума. Иза дуге завесе се појавило познато лице уоквирено плавом косом која је обично стајала везана у реп, али је сада била одвезана и пуштена да пада на рамена увијена у тамну одору. Док се приближавала, бас који је допирао негде одозго говорио је: Долази она која самог Диса, бога подземнога, дозива и с којом сви, мртви и немртви, међу младим душама коламо и младе душе ловимо! Сви присутни су спуштали главе и клањали се према земљи, углавном мрмљајући, понављајући гласно тек понеку реч: ... која Диса дозива... коламо и младе душе ловимо...

Неколико корака и већ ми је стајала над главом. Нада да ће ме неко од људи које сам постепено препознавао спасити одједном је ишчезла. Ухватили су се за руке и започели некакву молитву. У ушима ми је брујала песма у којој су се мешали стихови на српском и латинском: држ се мала држ се добро ми се пази vetus lupus est tergum in robore duraturis...

***

Прича се да моје тело и данас виђају по ходницима, да разговарају са њим, да седи на предавањима, мада поретко, и халапљиво једе у кантини. За душу, пак, поуздано знам да је закључана у кабини лифта. Када се неко забораван ноћу задеси заробљен на факултету, изађем и ходам, ходам око њега, покушавајући да га дозовем, али мој глас нико од њих не чује. Моје друштво постају тек онда када се сусретну са оном која самог Диса дозива. Од живих ме не види нико, осим ње, која се само насмеје када уђе у лифт. Можда ме види и она која гледа кроз зидове.

Ivan Benčik: KUFOS

Moram da se ispovedim nekome.

Čekao sam godinama na ovaj trenutak. Najbolje bi bilo da krenem svoju priču ispočetka.

Ona počinje na mojoj prvoj godini fakulteta. Kao i svi drugi brucoši, istog dana kada je moja noga prešla prag Filozofskog fakulteta u Novom Sadu, bio sam upozoren: „Hej, pazi se Isidora Kufosa“ ili „nemoj, ponavljam nemoj, da se zameraš Isidoru Kufosu“, a ponekad čak i „ako te Isidor zapamti, gotov si mali, nećeš nikada završiti ovaj fakultet“.

Pogađate kuda ide ova priča zar ne?

*

Svakog ponedeljka odvijao se isti scenario – Isidor proverava znanje prisutnih studenata (a uvek su svi bili prisutni, pobogu ne želite da vas Isidor zapamti zar ne?), konačno dolazi red na mene i uh... čak mi je i danas neprijatno kada se setim:

 - Kolega Jenčik da li ste se spremili za ovaj čas?

I ja mu ništa ne odgovorim.

Ne zato što ništa ne znam. Ne zato što ništa nisam učio. Provodio sam dane i noći pred Kufosovom knjigom. Bio sam spreman, svaki put. U čemu je onda bio problem?

Problem je bio moj glas. Jednostavno, on bi nestao svaki put kada bih ugledao Isidora. Nije kao da sam zamuckivao ili tako nešto, ne – ja bih bukvalno postao N E M! Otvarao sam usta, a iz njih nije izlazio nikakav glas! Znam da zvuči kao besmislica, ali verujte mi, sve bih dao da sam ovo samo izmislio.

Svakog ponedeljka u 18h kolega Jenčik onemi. Ubrzo svi su govorili samo o tome. Postao sam glasina, sočni trač i nova potvrda Isidorove strašne reputacije.

–  Zamisli, jedan dečko je od straha potpuno onemio kod Kufosa! – glasila je glavna priča tih dana na kampusu.

- Da, da, istina je, neki Lenčik, Jenčik, Jelčik, Ljenčik, tako nešto... – i tome slično.

Ponavljam, svake nedelje je bilo tako, bez izuzetaka. Kufosa začuđujuće, to uopšte nije nerviralo, ni najmanje, šta više oduševljavalo ga je. Kada bi me ugledao, pojavio bi mu se taj podli osmeh i oči bi mu zasijale, a ja bih istog trena bivao razoružan. Uživao je u moći koju je imao nada mnom, znao sam to, isto kao i da obožava to što svake nedelje može da nasmeje ceo amfiteatar sa nekom novom šalom na račun kolege Jenčika!

Bože, koliko me peče ova sramota. Često bih vodio mučnu bitku sa samim sobom dok me konačno ne bi obuzeo san.

Što je najgore, zbog svih glasina i izrugivanja, povlačio sam se sve više u sebe i sve ređe sam razgovarao sa drugima. Kada je trebalo da razgovaram sa nekim, obuzimao me stid, a ako bih progovorio, uvek bi usledilo pitanje: - Reci mi zašto uvek ćutiš kod Isidora, šta je sa tobom?

*

Onda su krenuli košmari. Grozni, jezivi košmari.

Najčešće bih sanjao belog bika kako luta lavirintskim hodnicima Filozofskog fakulteta. Onda bih se ja nekako stvorio tamo. Bik bi me proganjao, ja bih pokušavao negde da se sakrijem. Uglavnom bih bivao proboden, pregažen ili izbačen kroz prozor i to bi bio kraj sna.

U retkim slučajevima, uspevao bih da zajašem bika i tada bi se ponovila uvek ista stvar – bik bi se zaleteo ka vratima amfitetara i provalio unutra, a tamo bi me spremno čekao – Isidor Kufos.

Što sam se više sretao sa Isidorom u stvarnosti, na predavanjima i po hodnicima fakulteta, to su moji snovi postajali živopisniji.

Uskoro je Isidor bio taj koji jaše bika. Ne znam zašto, ali uvek bi bika jahao nag, seda kosa bi mu bila duža nego u stvarnosti i koristio bi je kao bič.

Kada bi me uhvatio i uneo u amfiteatar, Kufos bi me vukao po stolovima i postavljao bi mi pitanja na nekom stranom jeziku, a kada bih pokušao da mu odgovorim iz mojih usta bi izlazili mravi koji bi potom počeli da me jedu živog.

Često sam se budio uplakan. Moram priznati, ponekad i upišan.

*

Postajalo je sve gore. Snovi su samo pojačavali moj strah od Kufosovih predavanja koja sam i dalje pohađao bez obzira na konstantno ponižavanje. Gutao sam knedle i trpeo.

Jedini način da spavam bez noćnih mora u kojima me Isidor proganja na divljem biku, bio je da se obeznanim od alkohola pred spavanje. Nažalost, svakodnevna kupovina boce tekile je izuzetno težak udarac po džepu jednog studenta, tako da sam ponekad bio prinuđen da se jednostavno prepustim košmarima.

A tada, verovatno pojačani alkoholnim isparenjima, snovi bi postali još okrutniji.

Jednom me je spržila zlatna kiša dok sam stajao ispred fakulteta. Drugi put su me rasparčali veliki orlovi i sa mnom nahranili svoje mlade. Ipak, ubedljivo najgori san je bio kada sam pretvoren u muvu leteo po amfiteatru i posmatrao Kufosa kako na stolu polno opšti sa mojom majkom, dok moje kolege pišu kolokvijum. Pokušao sam da ga napadnem, iako sam bio samo nemoćni insekt. Kufos me je naravno spremno dočekao i pojeo.

*

Bacio sam sočne bifteke napunjene sedativima preko zida. Čekao sam 15 minuta i posmatrao mesec i oblake koji su se gomilali na noćnom nebu. Provirio sam preko ograde i video da dobermani spavaju. Manje od dva minuta mi je bilo potrebno da preskočim zid i da se došunjam do kuće Isidora Kufosa, sve vreme se moleći u sebi da arogantni gad ne zaključava svoja vrata. Molitva je bila uslišena i zatekao sam sebe unutra bez ikakvih problema. Iznenadio sam se koliko je bilo lako.

Šunjao sam se kroz mračno predsoblje prema stepeništu koje je vodilo u potkrovlje gde se nalazila spavaća soba profesora Kufosa. Tada me je uplašio zvuk glasnog hrkanja iz sobe na mojoj desnoj strani.

Planirao sam ovo nedeljama i nisam mogao da verujem da mi je ludi Isidor toliko olakšao posao zaspavaši u dnevnoj sobi.

Spavao je u fotelji, zabačene glave i sa otvorenim ustima. Malo pljuvačke mu je sijalo u uglu usana. Bio je u bade mantilu i pored njega je bila polu ispijena čaša viskija. Spavao je kao top. Zgrabio sam najbliži jastuk i stao pored njegove glave. Napolju je krenula da pada sitna kiša.

U trenutku kada sam trebao da spustim jastuk na njegovu facu i završim započeto, nešto mi je zaustavilo ruku i u meni se javio glas – Šta zaboga ja to radim?! Pa ja nisam ubica! Ja ne mogu ovo da uradim! Kako sam dopustio sebi da padnem ovako nisko???

Vratio sam jastuk na mesto. Pogledao sam Kufosa još jednom i oči su mi se napunile vodom. Krenuo sam napolje, posramljen samim sobom. Dok sam izlazio iz sobe začuo sam:

- Trebali ste da uradite to kolega Jenčik. Učinili biste mi veliku uslugu.

Nisam se osvrnuo. Nije me bilo briga. Samo sam izašao iz kuće i pohitao da preskočim ogradu pre nego što se dobermani probudili. Negde u daljini, čuo se udar groma.

Sutradan sam ustao rano, već u 9 sati ujutro sam bio na šalteru. Iscerio sam se šalteruši kada se pojavila i predao sam joj svoju ispisnicu sa fakulteta. Osetio sam veliko olakšanje kada sam napustio zgradu.

*

Zaposlio sam se na ribljoj pijaci kao prodavac u jednoj ribarnici i radim tu već nekoliko godina. Nije karijera koju sam zamislio za sebe, ali hej, šta je tu je – a ako ćemo iskreno, nije mi ni tako loše. Barem nemam više košmare, zapravo spavam bolje nego ikad, a Isidora od one noći nikada nisam više nisam video. Oženio sam se pre godinu dana i  kući imam jednu musavu bebu po imenu Stevica. Da napomenem, žena je birala ime.

Jednog dana, moja koleginica sa fakulteta Tijana je nabasala na moj štand. Delovalo je kao da joj zapravo drago što me vidi.

- Jenčik! Nećeš verovati šta sam danas uradila! – reče mi Tijana

- Šta Tićo?

- Položila sam kod Kufosa! To mi je bio poslednji ispit! Gotovo je!

- Opa! Pa to su stvarno lepe vesti! Čestitam Tićo!

- Čuo si da ide u penziju?

- Molim? On? Zar je moguće? Mislio sam da se to nikad neće desiti.

- Da, svi su to mislili, ali eto desilo se. Zato sam i položila uostalom. Bukvalno je dao svima šest koji su se pojavili danas na ispitu. Ipak je ispao car na kraju.

*

Sedeo sam sam na keju te večeri i pio džin i pivo. Društvo mi je pravila muzika na slušalicama. Posmatrao sam neke nove generacije kako se druže, piju, fotografišu i pevaju iste stare kičaste pesme. Bio sam srećan iz nekog razloga. Da li je moguće da je to zbog Kufosovog odlaska u penziju? Da li sam stvarno toliko ogorčen? Pokušao sam da ga ubijem i čovek me nije prijavio vlastima. Uvek sam se pitao zašto. Svejedno, zahvalan sam mu na tome i večeras pijem u njegovo ime.

Nije mi se išlo kući, umesto toga spustio sam se do Bećarca da se prošetam. Nadao sam se da će mi šetnja razbistriti um pre nego što se vratim ženi.

Umesto toga naišao sam na Isidora Kufosa.

Bio sam zabezeknut i nepripremljen. On je skidao odeću sa sebe. Izgledalo je kao da se sprema za noćno kupanje.

- Oho, kolega Jenčik! Ponovo se srećemo. – reče Kufos i tek tada se udostoji da me pogleda.

- Profesore...ovaj, dobro veče, ja... – bio sam iznenađen što mogu da govorim pred njim, po prvi put, ali nisam znao šta zapravo da mu kažem u ovim okolnostima, čovek je stajao preda mnom kao od majke rođen.

- Ne trošite reči Jenčik. Meni se žuri. Uostalom, vi ste mi omiljeni student, od vas makar nikad nisam čuo nijednu glupost! A sad idem, zbogom!

Svojim očima sam posmatrao kako se Isidor Kufos pretvara u belog labuda.

Pre nego što je ušao u Dunav, okrenuo se prema meni i zamahnuo je par puta krilima da me pozdravi. Sedeo sam dugo na obali i posmatrao kako rečna struja nosi tu veliku pticu negde daleko u noć.

Иван Јањић: А ОНДА ЈЕ ДОШЛА КОРОНА.

година: 2047.
датум: 17. јануар
време: 8.57 ујутро (3 минута пред почетак испита)
удаљеност од факултета: 6 минута
светло на семафору: црвено

Док снег веје, наносећи ми танак слој пахуљица на врх трепавица, и читав видик претвара у обично, бело платно са тек неколико црних, црвених и сивих мрља, (које ме подсећају на случајно отресене капљице боја) поново у мислима оживљавам приче већ толико пута испричане да ми се чини као да су трагови мојих сопствених сећања. Да бих свом животу даровала неки занимљивији циљ од пуког одласка на испит, замишљам се на моменат као једног од предака који је пре више од једног века прелазио преко Албаније.

Пред собом видим две девојке које су закорачиле на пешачки прелаз, иако црвена боја на семафору ни за нијансу није избледела. Заборављам истог тренутка и Албанију, и страхоте које ме чекају, и мислима одлазим у време када је моја тетка била на четвртој години студија српске књижевности. Време у ком она није морала да замишља да се налази у неком другом важном историјском тренутку, јер она заиста јесте живела. Пролеће 2020. године; или у моје време звано: година корона вируса.

То пролеће обећавало је много више од онога што је заправо донело. Обећавало је мојој тетки и њеном друштву последњи семестар на факултету пре него што ће се сви разићи попут шаке расутих кликера. Обећавало је апсолветнску екскурзију, диплому, али и оно што се те године чекало више од свега (макар у кругу неколицине која је знала шта се спрема): апсолвентско вече.

Оно је свакако било кулминација свега што се претходних година догађало, спремало и планирало, детаљно и опсежно, попут испита, а све то још од почетка друге године. Започето је једног понедељка, неколико сати након што је сат откуцао подне, између две студенткиње које су свој поглед спустиле на једног професора. Књижевност је говорила о љубави на први поглед, али су и једна и друга, суштински дијаметрално различите, сумњале у то. Један понедељак, неколико сати после поднева и професор који је ушао у учионицу било је сасвим довољно да поверују у то о чему се већ неколико векова у књижевности причало.

Биле су различите у свему – једна тамнопута, дивља, гласна, а друга светла, одмерена, дамски одевена, крхка; а опет – љубав су пронашле у истој особи. Требало им је неколико недеља да примете да су сви други студенти, сем њих, престали да долазе на предавање. Да, док су друге спречавали вејавице, поледица, хладноћа која се пробијала до сржи костију, њих ипак ништа није спречавало да се појаве.

Оклизнула си се испред зграде и пала, и само желиш да се вратиш у кревет и попијеш топао чај? Није битно. Имаш предавање на које мораш да стигнеш.

Снег се топи, а камион који је управо прошао поред тебе те је попрскао од главе до пете. Није битно. Имаш предавање на које мораш да стигнеш.

На факултету не ради грејање, па од хладноће не можеш ни да хваташ белешке пошто су ти прсти нефункционални. Није битно. Имаш предавање на које мораш да стигнеш. Она је вероватно већ стигла.

Дани су прелазили у недеље, а недеље у године. Док други нису долазили на предавање јер је било превише хладно, или превише вруће, или превише рано, оне су биле ту. Са увек наученом лекцијом, најбољим радом који се може написати, са литературом барем три пута богатијом од оне која је била препоручена или са доскочицом која би му измамила осмех о ком су сањале у тренуцима пред сан, њих две су, иако једва приставши да то признају, постале највећа конкуренција једна другој.

Три године је трајала ова њихова упорна борба. Због предавања (и љубави) пропуштале су се и славе и рођендани, дипломирања, непрележане болести однео је заборав, а чак ни температура која је претила да их сруши, није била довољно добар разлог.

Једног дана донесена је одлука. На апсолветнској вечери коначно ће се отворено борити за његову љубав. Дуго су се бирале хаљине, похађали часови плеса и до касних сати остајало у теретани. Увек би се о томе говорило кроз шалу, уз неко намигивање, али одавно је престало да буде забавно или банално. Вече се приближавало. Месеци су пролазили, остала су још четири, па три, па два и по, па два. А онда је дошла корона. 

Dušan Karabasil: NIČEANSKE NOĆI

Napomena: Ova priča nema za cilj da vređa ili omalovažava bilo kog pojedinca, niti instituciju, već da razonodi onog koji je čita i da da mašti potpunu slobodu na volju.

Sećanja nekadašnjeg studenta, današnjeg inspektora na Odeljenju za mističarske delikte.

3. mart 2029.

I sam sam se nebrojeno puta na studijama pitao šta se dešava u zgradi-katakombi-lavirintu, jednom kada se ugase svetla. Neko će reći – pa ništa, kada svi zaposleni i studenti napuste zgradu, domar obiđe krug, ako nije previše umoran ili rastrojen, zatim se vrati na kontrolni punkt, upali kakav sportski program, seriju ili film, i veče lagano teče sve do prvih jutarnjih cvrkuta. I neće pogrešiti. Tako je uglavnom bilo svake večeri – svake, osim one jedne u mesecu. A evo šta sam načuo od Svevidećeg oka zgrade (oka koje vas konstantno posmatra dok ste pod okriljem neizmernih hodnika, stepenica, polukrugova, kvadrata, pravougaonika, rombova, spratova, međuspratova...) o toj jedinstvenoj večeri.

 Naime, konspirativni trojac u sastavu brko-portir, čovek-kopir i bunda-tip došao je na ideju čemu bi mogla da posluži usamljena, usnula, princeza arhitekture. Mozak ove akcije bio je svakako bunda. On bi dočekivao goste na vratima obučen kao rimski imperator, sa amforom punom rujne tečnosti. On je birao zvanice iz odabranog, elitnog društva. Na tim žurkama mogao se videti sam krem Novog Sada, od Naje B. do Želimira Ž, ali ne samo to, dobar glas se izgleda daleko čuo, pa je vremenom elita bivše Ju tog jedinstvenog dana u mesecu hrlila ka dragulju Južnobačkog okruga u nadi da će još jednom doživeti prepoznatljivu, ali isto tako tajnovitu, epifaniju tematskih večeri. Uslov je naravno bio da se dolazi u zakazanom terminu – različitom za sve goste – i što nikako nije manje važno – pod maskama. Jer, anonimnost je majka trajnosti, reći će vam sve iole uspešne serijske ubice, iako se naravno, mogao nazreti tu i tamo koji lik, poneka mamurna silueta iz novosadske i eks-ju kreme.

Ostatak trojca bio je zadužen za pripremu i prikrivanje. Kada bi se završilo veče predviđeno za određeni mesec, istog trenutka, nakon otklanjanja mogućih dokaza, sledile bi pripreme za idući mesec – sledeće tematsko veče. Ogromna neprovidna platna boje noći – ali iznutra oslikana autentičnim reprodukcijama najreprezentativnijih dela klasične i moderne umetnosi, zvučna izolacija, tim ljudi koji je bio spreman da počisti, provetri, otkloni svaki trag nezaboravne subotnje večeri (obično je to bila poslednja subota u mesecu). Kolaju priče da su ove žurke postale toliko prestižne da su čak na njima gostovala legendarna imena hamburške scene, Mladen „taština, sve je taština, osim dobrog rejva“ Solomun i diva nad divama, prvosveštenica nove religije koja će se ustoličiti kao dominantna svetska religija dvadeset godina od današnjih dana – Helena Hauf. Malo pomalo, ali kako to obično i biva, vrlo brzo, vesti su se pročule i do Gradske kuće, čiji pohodnici su naravno znali iskusno da zažmure na jedno oko, kao i u vezi tolikih drugih stvari koje nisu ugrožavale mir i nezadrživi prosperitet države, već baš doprinosile kao izduvni ventil mnogim respektabilnim jedinkama društva. Uostalom, nije tajna, da su pojedinci koji su svakodnevno sa visine bacali pogled na Miletića i čovečuljke što su neumorno zaobilazili bronzanog, prisustvovali ovim večerima. Gomile maski bi tako, iznova, lepršale dugačkim hodnicima, hodile nepreglednim stepeništima, zbližavale se po mračnim uglovima, sve dok nisu počele da se dešavaju čudne stvari.

Prva koja je nestala bila je Naja B. Stvar je zataškana vestima u osnovnim sredstvima informisanja nacije – tabloidima, pričom da je otišla u Indoneziju na odmor. Glavni osumnjičeni bio je Želimir Ž, osoba koja je poslednji put viđena pri razgovoru sa nestalom. Pokrenuta tajna istraga, ipak, otklonila je sve sumnje – Želimir je bio nevin (u ovom slučaju). Pošto je stvar zataškana, ubrzo je pristigao i klon nestale gospođice, moglo je da se nastavi sa uobičajenim, kako svakodnevnim, tako i tajnim, životom kamene princeze. Ali, stvari su počele da se ponavljaju kao po unapred osmišljenom scenariju – najlepši primerci elitnog roda ženske populacije nestajali bi u mračnim hodnicima, da se nikada ne pronađu. Stvar jednostavno nije mogla više da se prikriva – obznanjeno je u svim javnim glasilima šta se odigravalo gotovo svake poslednje subote u mesecu, na opštu zaprepašćenost populacije nesviknute na skandale.

Elitna detektivska jedinica je zaposela zgradu danima, tragajući za najmanjim dokazom koji bi mogao konačno da pokrene istragu sa mrtvog mesta. I onda, kada se najmanje očekivalo – dogodilo se. Svi tragovi su vodili u zamandaljenu biblioteku na potkrovlju, u koju, priča se, niko nikada nije zavirio – kada su detektivi ušli zapahnuo ih je nesnosan, zagušljivi zrak. Čovek u dugačkom, crnom fraku okrenuo se brzinom munje – bio je to Niče, ili bar maska Ničea – koja je istog trenutka nestala. Ostali su za njim samo dim, knjige, i tela mladih, nesrećnih lepotica. Do dan danas misterija Ničeanskih noći nije razotkrivena, i to ostaje najtajanstveniji slučaj na kojem sam radio u svojoj kratkoj karijeri. Ipak, veruje se da su u sve bili umešani, i plan iz senke sprovodili, dugogodišnji apsolventi na odseku Filozofije i da je stvar do kraja cirkulisala po zloglasnoj viber grupi – Übermensch. Natprirodna okolnost događaja u javnosti se nikada nije spominjala, osim sporadično u opskurnim emisijama i rubrikama neuglednih listova.

Dajana Rastović: NEOBIČAN SUSRET

Neposredno po dolasku u dom, moja tadašnja cimerka, već na polovini svojih master studija srpske književnosti, ispričala mi je jednu veoma neobičnu priču. Moja mašta, godinama zanemarivana zbog nedostatka fantastičnih elemenata u događajima iz osnovne i srednje škole, po prvi put je bila zadovoljena.

Naime, u čitaonici mog, a tada još uvek našeg, fakulteta postoji jedno mesto, skroz desno do prozora koje je rezervisano za jednog dečka. Sam opis njegovog izgleda nije obećavao ništa spektakularno, a opet, poput bljeska se javljao godinama, svakog puta kada bih ušla u čitaonicu. Tragala sam za njim, iako nikakve pojedinosti nisam znala, sem tih da tražim lepog dečka, koji ima kratko podšišanu braon kosu, zelene oči, nosi naočare i nosi košulje. I mesto, tik uz prozor, ka kom mi je pogled leteo u trenucima gubitka pažnje, spreman da postane deo istorije jedne legende.

Nije se znalo šta studira, a ni koliko dugo (priča je sada kružila hodnicima već duže od deset godina), iako su radoznale oči ili uši godinama to pokušavale da saznaju, navodno se slučajno, u prolazu, duže zadržavajući pored njegovog mesta, bacajući pogled na nazive knjiga ili makar spisak ispitnih pitanja, već bezbroj puta zaokruženih. Za razliku od svih studenata koji su to morali da rade, on na pultu ne ostavlja ni indeks ni bilo kakav dokument kojim bi se mogao identifikovati.

Sećam se i da sam je pitala kako je moguće da svakodnevno, i to po nekoliko puta, prolazi pored dve, a ponekad i tri žene koje tu rade, a da ga one nikada ne zaustave i ne traže indeks. Njen odgovor podrazumevao je onu opravdanost kakvu sve legende nose sa sobom: njega ne može svako da vidi. Knjige i skripte su tu, crna torba za laptop misteriozno se pojavi na stolu, ali čini se da je onaj kome ona pripada večito odsutan, na kafi u Filozofu ili kratkoj pauzi za ručak. Onaj kome pođe za rukom da bude predmet njegovog pogleda misteriozno nestane. Pogledala me je, nasmejavši se, i rekla da su to uglavnom bile visoke devojke koje imaju dugu, tamno braon kosu i taman ten.

Prošle su dve godine kako sam čula ovu priču, a ona je, uprkos mom već uslovljenom refleksu da ga potražim pogledom, polako bledela u mom sećanju. Međutim, jedne večeri ostala sam u čitaonici do kasno. Umorna od učenja metodologije, podigla sam pogled i videla odraz u ogledalu, identičan onome koji je opisala moja bivša cimerka. Pomislila sam, a misao se pokazala kao sasvim tačna: sedim na mestu ispred njegovog.

Brzo sam pogled vratila na udžbenik, mada su slova sada predstavljala samo crne mrlje koje su se razlivale pred mojim očima. Nekoliko sekundi kasnije osetila sam dodir na svom ramenu. Srce je pretilo da mi iskoči iz grudi, a sva sećanja iz dotadašnjeg života igrala su mi, velikim brzinama, pred očima. Znala sam šta me čeka. To je bio moj kraj.

Ali, čitaoče, da se to desilo, ti ne bi čitao ovu priču. Ili bi, jer se zapravo zajedno sa mnom nalaziš sa druge strane stvarnosti?

Okrenula sam se prema njemu, a on je rekao da mi se šal vuče po zemlji. Uverena sam da je očekivao mnogo toga, čak možda i sve drugo sem toga da mu se devojka koja sedi ispred njega zagleda u lice i počne da vrišti. Reći ću samo ovoliko: oči su mu bile braon.

Slaviša Trivković: SOLAR I GDJE GA NAĆI

„Zajebi, buraz, ovo se položiti ne može, nema. Ali pazi, sad ili nikad! Dobro, ima još jedan rok, to stoji, ali daj da ga sad zadam, majku mu jebem. Šta ti kažeš, a? Boli tebe uvo. Nisi ti iz ovog učio, priznaj sad, bolje ti je. Skrnava skripta, brate, šta pričaš? Ko je iz ovog položio?! Ti? Jašta si. Kurva si ti, znam te ja. Kulićka nije pisala skriptu za teoriju? Jesi l siguran? Ako je imaš, a ne daš, jebaću ti majku, stvarno, buraz“ – grčevito mi je govorio dok smo hodali.
Za Branislava Aleksića teorija književnosti je zaista postala misaona imenica. Tom predmetu je posvetio za njega neobično mnogo vremena, više od deset dana, no u ovom trenutku za sebe nikako ne može da kaže da je spreman, i kako prilazimo zgradi fakulteta čini se da je sve nesigurniji. Moja uvjeravanja i moralna podrška mu ni najmanje ne pomažu.
„I šta kažeš - rubaija o ljubavi, vinu, sreći, pravim vrednostima života? Ništa više, a? Pa dobro. Krakovjak? To su Poljaci, neće to. Smrt Homera i Merime Njegomir -  tipična provansalska balada.  Znam, zajebavam se - imam ja znanje. Na treći, je l? Vozi.“
Pred kabinetom 315 nalazilo se već podosta studenata. Mahom djevojke i pokoji muškarac. Bilo je tek pola deset ujutro, ali je već bilo neizdrživo toplo.
„Mrka kapa, buraz! Sve studentkinje. Spremale celo leto: malo do bazena, malo po sinegdohi, malo po trubadurima.  Jašta. Ja bih da mi ovo odgodimo? Ćutiš? Odoh se napiti vode. Čuvaj mi mesto. “- govorio je odlazeći.

***  

Ništa ovo ne valja, pogle kako je vruće. Evo, zatvoriću, jebala vas vrata. Daj i da šoram, prvo i osnovno -  šorka. It s been a long time since I ve seen your smiling face, tntr, tntr. Brkati Mekrea i Kejk. It s been a long time since we drank the a-ar-r-r-r-r-r- senic. Deo umesto celine: evo ruka, evo dve, za tebe, sve za tebe. To se ona daje cela, ne daje ruke. Dobro, nije to, al to je suština. Tako je, Bane Srbine, idemo, čistimoo. Ep? Klasika, Boj Zmaja s Orlovi. Briljantno. Šta je sa svetlom sad koju pizdu materinu? Ček, kako da izađem, stani..

***

... a dobar, dobar. Što je ovo svetlo ovako mlako? Kakva je ovo neonka? I vrata druga. Čudno, zakleo bih se.. Pločice. Ništa ja ovo ne poznajem. Stani! Jeste, evo ga ogledalo, ja sam, dobro je, no... Da ne znam da nije tako lako, pomislio bih da sam umro. Umro na fakultetu, to nikako. Umro od vrućine i od teorije, na faklutetu? Ni slučajno. Polako. Kakva je ovo saksija? Je l ovo ono Drvo života? Nije takvo bilo tu. Potpuno prazan hodnik. Opet sam pogrešio pa sišao na drugi. Kako? Nije ni bitno. It s been a long time, jašta. Ni na trećem ponovo niko. Teška i potpuna tišina. Umro sam ili sam se onesvestio u klonji, pa sad vegetiram izvan tela. Još veća sramota: bolje da sam umro. Nije, brate, evo mi pulsa - uredno. Majku mu. Moram obići. Zar je moguće da nema nikog?
„Dobar dan, druže. Sjajno je da si tu. Dođi ovamo“, dopirao je glas iz dna mračnog hodnika.
Dobro je, svaki zvuk je dobar.

***

„Sedi, taman si dobro za tablić. Sve čekam hoće li ko naići da zaigramo, da prekratimo. Nisi valjda brucoš? Čuo sam da se jedan onomad zagubio. Desi se čoveku i to. Ček da puhnem za sreću, ja to tako. Sad može, seci,“, pričao je kroz zube i kroz smeh, istovremeno.
„Nemam ja, druže, vremena za to. Imam ispit iz teorije, samo što nije“, jedva da sam prepoznao sopstveni glas, udarao je po gluvim zidovima kao doboš.
„Dva i šest su osam i četiri dvanaest, tabla. Jebiga. Prvak tablića godine osamdeset sedme. Teorija kažeš? Drago mi je, kolega. Zajebano. Imam tu negde Solara, verujem i Živkovića. Izvukao sam osnovno, pa prepisao čitko. Poslednjih dana baš imam vremena. No, mani. Igraj!“-nastavljao je.
Nevešto sam skupljao karte u ruke, pošto bi ih on pomno i sa tihim mrmljanjem podelio.
Bilo je u njemu nešto što me ledilo do kosti. Smeh, ponajviše. Izveštačen, tup i voden, ali izuzetno jak i prodoran. Pomerao mi je percepciju, ionako iskrivljenu.
„Osamdeset sedme“, zapitao sam skoro nečujno.
„Šest i tri su devet, i pet četrnaest. Tabla, buljavi. Nećeš se ljutiti, a drugar“, zvonila je mršava avetinja, ne hajući mnogo za ono što mislim i da nije čuo. Oduševljenje mojim prisustvom i ovom grotesknom igrom kao da ga je činilo gluvim.
Sve oko njega ležalo je nepomično: neobičan ruksak, otvorene knjige, sklopljen kišobran. Imao je kratku, crnu kosu, uredno podšišanu. Ispod sivkastog džempera nazirala se beličasta košulja sa kragnom koja je slutila da je nosi već danima. Na krilu mu je ležala jakna po kojoj je, čini mi se, i u ovom trenutku padala prašina, pa nikako nisam mogao da joj nazrem pravu boju.
„Jašta“, prekinuo me je u posmatranju, a zatim kao za sebe nastavio, „ naišao si ko poručen. Odavno nisam progovorio ni reč, a otkad sam na fakultetu nisam valjano ni karte otvorio“.
Bacao sam kartu po kartu, ne razmišljajući. On ih je sa sablasnim oduševljenjem kupio, likujući često onim svojim “piši“.
„Uči! Spasi se motike i sirotinje - jebo selo i seljaka. Pusti kocku, pusti karte. Pogledaj oca i majku u starosti. Uči-učio sam“, pričao je jednobojno.“A, dobra, dobra, piši“.
Na svaku moju kartu imao je odgovarajuću. Teatralno je skupljao plen.
„Učio sam. Jesam li to već rekao? I išlo je, bogami, kao podmazano: sedam tamo, devet ovamo, znao sam uzeti i deset. Jašta. Moja, piši! Gde sam ono, da, da, dobar. No, nikako nisam uspio da otaljam baš ono što i ti polažeš danas. Jednom, drugi put, peti, ne znam ni sam koji put više. Al, uporan sam ja, ništa ti. Prijavi, izađi. On pa ja, on pa ja. Moja, piši! Al, tad me već i sam profesor uzeo na zub, znaju oni i to, i jedared me pred svima skoro do suza izazvao, pitajući me znam li šta studiram. Pogano, bogami. Tada sam pošao do tog, e baš tog tu vecea iz kog si i ti izašao. Tu sam rešio da završim i s teorijom i manje-više sa svim, recimo. Znam, reći ćeš, ali tako je moralo. No, kao što vidiš, Bog me sačuvao; ništa, nije seklo valjano. Sad ponavljam,možda i danas izađem. Moja, PIŠI!!“
„E, ova je moja“, frfljao sam grozničavo dok mi se mokra majica pribijala uz leđa. Zaboravio sam i na strah i na avetinju, zaboravio sam na kompletnu situaciju u kojoj sam se usudom našao. Probudio je u meni bes, gnev i prkos . „I ova“, stizao sam. „Piši“, vikao sam u transu.
„Sedam i dva su devet. Nemaš valjda i trojku?“, kezio se.
„Imam! Piši! Jebo ti bog majku i piši. Šta naklapaš, prokletinjo? Šta pizdiš? Znam da imaš, bacaj“, vikao sam iz petnih žila, čekajući da spusti kralja na pod. „Moja! I kec je moj, daj! Je l pišeš - ako ne pišeš PIŠI“.
„I ta, i ta, MOJA, DAJ!!“.
Čini se da sam ga tada probudio, da sam mu našao okidač. Njegovo besom iskrivljeno lice izronilo je pred mene u punom sjaju. Gledao sam nemoćno kako mu noge ispunjavaju puni potencijal, dok su moje, ponovo odsečene, bile u čvor vezane. U pola skoka je dohvatio nepomičnu knjigu i svom snagom je zamahnuo prema meni. Krajičkom oka sam pročitao da je Solareva. Zatim se rodila poznata svetlost.

***

„Čuvaš mi mesto, a? Ništa to, idemo polako natrag. Solar, buraz, Solar! Šta gledaš, mokar pa šta? Solar i onaj drugi. Predanost i ustrajnost. Kako drugačije? Drugi put. Kad iščitam. Ta, nisam ja budala. Solar, buraz, zapiši, zapiši. Idemo, ja častim.“

Јелена Весић: ТАЛАЦ ВРЕМЕНА

Силазећи са првог спрата након завршеног предавања из пољског језика у раним јутарњим сатима, па још у понедељак, Петар се питао хоће ли заспати у ходу и у тишини кукао над сопственом судбином и проклињао дан када је решио да упише факултет. Одлучује да попије кафу – обично му након тог ужитка баш све буде потаман. Аутомат се налази у приземљу, чак и мало испод тог нивоа, јер мора да се спусти још неколико степеника ниже

– баш у истој равни са шалтерима студентске службе.

Убацује новац, притиска дугме. Шећер? Не. Чека, чека. Чека. Нема кафе, нема ни новца. Дивно. Хода брзином рањеног пужа ка амфитеатру с ранцем пребаченим преко једног рамена, одвезане пертле на левој нози и тако безвољно да осети на себи погледе људи које иритира када неко вуче пете док шета. Док размишља постоји ли у овој земљи бар један аутомат за кафу који не краде новац, схвати да би могао питати службеницу како да се пријави за неки факултативни курс. Има десетак људи у реду, али сачекаће.

Две студенткиње испред њега водиле су веома необичан разговор. Нема он навику да прислушкује, али су речи које су остајале у малом простору између њих и њега почеле да изазивају необичне реакције његовог тела. И сам се зачудио када се изненада стресао од језе која му је промилела испод коже, а чији узрок није зима, већ управо те речи. Одлучио је да им се посвети мало боље. Узгред, кафа му више није била потребна. Био је будан – интензивно будан.

Једна девојка, судећи по њеном изгледу, али и искуству које се, можда и са циљем, читало из њених речи, била је старија студенткиња, док је друга деловала млађе и помало наивно. Петар је, због свог закаснелог укључивања у ток њиховог разговора, могао само да наслућује почетак и тако претпоставио да је старија студенткиња дошла по своју потврду о дипломирању. Међутим, управо је та потврда била разлог да се поведе крајње необичан разговор између њих две. Наиме, нашалила се на свој рачун и у једном тренутку рекла:

„Шта ако нестанем као онај?“. Будући да млада студенткиња није знала на шта ова циља, старија је морала да јој појасни.

Реч је о причи која је, наводно, опште позната, али само међу доста старијим студентима. У време када се догодило то нешто, створило је општу пометњу на факултету, како каже. Сада је, ипак, прошло доста времена, а време мора уродити променом, те се и заборавило на тај догађај – делом услед смене генерација, а делом и намерно, будући да су запослени желели да сачувају ментално здравље главне актерке ове, како Петар може закључити, мистерије, јер Она и даље ради на факултету.

Све своје амбиције које је имао при упису студија и које је при похађању истих убрзо игубио, овог тренутка вратиле су се у комплетном саставу, снажно усмерене само да дају одговор на питање ко је Она и шта се то догодило у прошлости ове зграде.

Старија студенткиња наставила је своју, пажњом слушалаца храњену, па самим тим и мало надограђену причу. Вратила се у период свог студирања и време када је Она тек почела да ради на факултету. Једног дана, баш негде у децембру, када није било потребе  за гужвама јер су прошле и пријаве испита и конкурси за стипендије, у реду исред шалтера био је само један човек. Његова спољашњост била је толико необична да Она никако није могла да процени старост те особе – као да се налазио заробљен у времену. Био је потпуно у белом, те га није ни приметила када је ушао, будући да се његова појава стопила са блештавилом снега које се пробијало у хол кроз стакло улазних врата. На лицу му је био једноличан израз и читава му је глава сијала, носећи на себи и даље мало трага пређашњег блеска.

Петрова радозналост била је делом задовољена. Допуштајући свом погледу да се сналажљиво пробије између глава људи у реду, успео је да сретне Њен тамо, с друге стране стакла. Схватио је да је и раније примећивао да су јој очи упрте доле и само доле, али није тој појави придавао много значаја. Зна о коме је реч. Међутим, шта се догодило?

Човек је пришао и обратио јој се са жељом да му да диплому, по коју никада није дошао. Питала га је за име и кренула да тражи, не приметивши у бунилу због његове необичне појаве да је то име чула већ у свом животу. Након узалудног тражења по архивама из претходних година, саопштила му је да није успела да пронађе и да јој је потребан тачан датум дипломирања. Рекао јој је да погледа архиву од пре 25 година. Остала је у шоку, јер управо је толико година и она имала у том тренутку, али је као омамљена кренула да тражи и пронашла је. Диплома је постојала, могла је да је опипа. Име које је сада видела написано одјекнуло јој је у сећању и урезало се у свест много боље него када је било изговорено. Таман када је желела да изусти „Тата!“, човек је нестао и никога више није било у простору који се видео кроз мали отвор шалтерског стакла.

Након неколико месеци одсуства вратила се на своје радно место, али тиша, повученија, скоро неприметна у вреви факултетске гужве. „Најгоре од свега је“, наставља старија студенткиња, „то што нико од колега са суседних шалтера није видео тог човека, али су сви могли одговорно да тврде да недостаје диплома из предратног архива, која као да је у земљу пропала; као да ју је прогутала магла. То је био доказ због којег је Она остала на послу и због којег није доведен у сумњу њен разум.“

Девојке су кроз свој разговор дошле на ред, а Петар је мислио има ли истине у тој причи и примећивао онај осећај језе и даље, будући да није могао избацити из свести чињеницу да

је прича од неке истине морала да се развије, те да је заправо то што је управо чуо бар делом тачно. Док се трудио да сложи своје мисли, није ни приметио да су девојке отишле. Осетио је на себи поглед који га опомиње да је стигао на ред. Увек спуштен поглед сада је био усмерен право у њега. У тим очима, Петар је видео истину.

Branislav Aleksić: SVETI SAVA I DVORANA TAJNI

Sve beleške
55 beleški

Beške nisu sihronizovane
Da biste sihronizovali beleške sa
Samsung Cloud-om, kucnite na
Podešavanja, a zatim pružite sledeće dozvole:
Kontakti, Telefon

Podešavanja

Biblioteka. Znak Čas. Virim kroz prozorče. Profesor sedi za stolom sa blagim smeškom i balom koja curi niz bradu. Dva para nogu ispod stola. Tako se polaže ispit. Odlazim na druga vrata. Otvaram beleške na telefonu. Uzimam knjige. Ne da više od dve. Šteta. Izlazim. Moram u toalet. Ne osećam punu bešiku niti stisnuta creva ali idem ka toaletu. Šoram. Imaš i na kosi. Izlazim. Mislim da sam na drugom spratu. Izlazi neka hipi devojka iz ženskog toaleta. Najgore je kad ti upadne u oči. Hodnik. Nema mu kraja. Sva vrata su zaključana. U ćošku sedi i plače neki momak. Rekao bih brucoš. Jesi dobar? Ceo život pogrešno akcentujem reč Antika. Pokušavam, naći izlaz iz hodnika. Drug iz osnovne škole mi ide u susret. Ne znam otkud on ali ubedjen sam da je to njegov lik. Mislio sam da je u Spužu na robiji. Izgleda da je dobio premeštaj. Djes matori? Iskulira me. Okrenuh se za njim a iza mrak. Iza mene potpuni mrak. Ispred mene takođe mrak. Prilazi mi neki čiča. Osvetljen kao Svetac. Do kurca, crko sam. Kako majku mu jebem. Nisam pio, nisam se drogirao samo sam pišao. Možda me je onaj profesor vidio te odlučio ukloniti svedoke. Ili mu je bibliotekarka rekla. Mislio sam da smo dobri. Čiča stade ispred mene. Poznat mi je odnekle. Dade mi knjigu. Hazarski rečnik. Sad znam ko je. Pita što nisam pročitao. Nisam stigao. Nisi stigao? Jebiga matori, obaveze. Planiram. Pa evo sad imaš vremena. Nema nikoga da ti smeta. Ali, trebao bih spremati Teoriju književnosti, nije sad baš vreme za čitati Hazarski rečnik. Ne brini se. Vreme ti je pauzirano dok ga ne pročitaš. Izvoli. Ode. Krenuh sa čitanjem. Šta ću drugo. Čitam. Čitam. Mislio sam da je ovo deo kada ću se probuditi iz sna jer postaje dosadno ali jok. Umorih se u snu od čitanja. Još čitam. Toliko dugo sam čitao da ne mogu ni dopreti šta se posle zbilo. Poslednja stranica. Zakopčan šlic. Portret na hodniku. Portir. Izlaz. Pogrešan smer. Druga vrata. Slaviša ispred zgrade. Jesi mi uzeo zbirku? E do kurca, zaboravih. Aj nazad dok smo tu. Ma aj prvo da popijemo nešto,ožednio sam čitajući. Šta, učiš Teoriju. Ma mislio sam sad u junu no me Pavić zajebao. Sad ti je Pavić kriv što nećeš da učiš. Jebeš mi sve ako nije lik napravio dvoranu tajni na ovom faksu. Il je on il je Sava. Sveti? Ma jok bre, Damjanov. I kako se ulazi u nju. Pa ili pišajući ili ti skeniraju veličinu djoke. Nešto sa pisoarom uglavnom. Nije ovo drugo, ti inače ne bi mogao ući. Ma puši ga. I šta ima tamo. Ništa, neki lik u kostimu Pavića promoviše mu knjige. Da nije Sava? Damjanov? Ma jok, Sveti.
09:00
- Slaviši podići Blaže Kaneski Molitva zbirka pesama Crkve iz 1988.
23:00
- Reći Gloriji da liči na Maeve iz Sex education
22:22
- 1. Srpski simbolizam: tipološka proučavanja (zbornik radova), Beograd, 1985.
2. P. Palavestra, Istorija moderne srpske književnosti (1892-1914), Beograd, 1986
3. R. Vučković, Moderna srpska proza, Beograd, 1990. ( Domanović)
21:45
-Drage kolege, javila mi se Dejana iz biblioteke i rekla mi je da vas pitam da li je nekome nešto neophodno trenutno iz biblioteke, ona će sutra ići na faks, pa bi mogla da uslika.
21:30
- Literatura podsetinka
21:11
-kockalone!98 sifra u apr
3.apr 2020.
-Rudolf Hess – Hitlerov sekretar
27. mar 2020.
- „Gorak kraj je mnogo lakši nego gorčina bez kraja.“ – Elly
23.mar 2020.
- Rem tene, verba sequentur – Drži se predmeta, a reči će same doći.
28. feb 2020.
- Gig facts
15.feb 2020.
- Ricinusovo ulje
30. jan 2020.
- svladusic73@gmail.com
10. dec 2019.
- Stara ohriđanka sa ribom
28. okt 2019.
- Divlji Mesija – Ken Rasel
21. okt 2019.
- Sa jabukovačom u grlu težimo jabuci.
24. sep 2019.
- Pin roze: 0379
Pin crvena: 0772
6. avg 2019.

Jelena Arsenović: SVI TI ČUDNI KRUGOVI

Марија Гагић: ТРЕТМАН СТВАРНОСТИ

Не, заправо сам пошла на други спрат. Али, знате како то обично бива када размишљате о неколико ствари одједном, забројала сам спратове и степенике и нашла се овде. Чак је и положај учионице истоветан, исти ходник, исто све. Свакако, каснила сам као по обичају па сам само ушла и сместила се. Нема везе што ово није професор Владушић, али незгодно ми је јер је ово час професора Ботића. Морал данашњег дана ми је опао за нијансу чим сам постала свесна да сам промашила предавање, учионицу и спрат. Заправо, нисам сигурна ни да ли је данас среда. Ову тему сам одслушала на претходној години курса. Колеге испод вероватно скачу од енергије под утиском онога шта слушају (у случају да нисам побркала распоред). Ја овде преиспитујем исправност свог порива да се полако извиним и одем дођавола.

Загонетна је архитектура ове зграде, сваки кутак делује слично, као да је лавиринт у питању, а не образовна установа. Мада, шта се ја жалим, свиђа ми се то иначе, само ми је сада засметало. Поготово јер сам врло јасно постала свесна једне моје особине чији недостатак би ми сада добро дошао – не могу да гледам у особу која ми говори нешто и да је не чујем. Сваку реч и сваки покрет анализирам. Ако гледам у своје тренутно лажне белешке (оне од прошле године се једино рачунају) и даље чујем глас професора, и оно речено даље разрађујем дискутујући са туђим мислима у својој глави. Ето, баш би било добро да се сада мало искључим али ужасно сам свесна да је то тренутно (али и трајно) немогуће.

Но, добро. Није ни ово толико страшно. Сећам се да сам једном, трчећи да стигнем на консултације, грешком отворила врата кабинета у којем се налазила велика бела када где се купало црно дете. Запањена, као да прекидам нешто веома важно, тихо сам затворила врата. Такође, десило ми се сасвим скоро, док сам стрпљиво чекала да дођем на ред у женском тоалету, да чујем мјаукање из лименог ормарића у ћошку. Помислих да ми се привиђа јер нико сем мене није обратио пажњу на звук мјаукања и гребања по унутрашњој страни ормарића. У тоалет је ушла теткица која је у једној руци вртела свежањ кључева који су иритантно звецкали, а у другој је превртала нешто што је мирисало на грануле за мачке. Заиста сам се потрудила да испратим сваки детаљ и откријем да ли се ту крије мачка са мачићима, али теткица је кришом испустила нешто из леве шаке у дубину ормарића и потом извукла средство за чишћење. Залупила је вратанца, на шта сам поскочила јер не волим буку. У повратку ми је намигнула, због чега ми је било врло непријатно. Можда, највише чудно од свега необичног и сабласног што сам видела, јесте портир који у својој стакленој канцеларији, го до појаса, стоји на радном столу и плеше уз неку техно музику док око њега лети голубица која упорно покушава да прође кроз стаклени зид. За собом је остављала крваве печате и перје које лети свуда по тој малој стакленој гробници, док се портир у заносу смејао. Било је девет часова увече, али ипак... Сутрадан се понашао нормално, као иначе, као сваки портир, озбиљно и строго. Ипак, најтужније је када се на факултет долази недељом. Тада се потпуно бришу све границе наше свакодневне логике и свако другачије осећа шта му је чинити, а ја се силно трудим да не залутам тамо где не бих смела.

Sofija Mijatov: ZATVOREN!

Legenda kaže da u Novom Sadu, na fakultetima  ili kako ga još nazivaju i Univerzitetom, i dalje postoji život na  Filozofskom fakultetu. Nemojte pogrešno razumeti i pomisliti kako nema više tog jezivitog objekta,  postoji još uvek. Možete i sada da stanete ispred rogobatne zgrade, koju je arhitekta projketovao takvom kakva jeste ko zna zbog kakavih frustracija i da se zakašljete od same pomisli na prašnjavi i mračni enterijer zgrade. Ulaz fakulteta, u staklu, je iznutra izlepljen novinskim papirom kao što je to običaj kod praznih ili napuštenih objekata. Na prvom spratu, pod staklenim portalima koje bismo nazvali prozorima da su manji, štrče bodlje od tankog ali čvrstog metala sa kog visi perje nesrećnih golubova koji su se usudili da priđu ukletom fakultetu. Prozori su prljavi, mada priče koje sežu dublje u prošlost potvrđuju da su prozori oduvek prljavi. Po betonu ispred fakultetske zgrade se pod naletima vetra valja smeće preko nekadašnje parole "smrt fašizmu" ili nekog sličnog sranja, ne zna se, već je izbledelo. Šimšir je zarastao, na opšte čuđenje javnosti jer ipak je to u neporesdnoj blizini rektorata, mada, opet, ko bi dirao šimšir koji je krasio spoljašnost te prokletije? Ako mene pitate, ja ne bih. Bočni zid fakulteta na kome je grafitom ispisano " Fakultet studentima" zapišavaju lokalni džukci. Fakultet je prosto uništen, onako kao kad vam unište platnu karticu ako se blokirani pa je iseku makazama na pola. Blokiran, nebitan, nikom više očigledno ni potreban. Dugo se razmatralo hoće li uzvišeni FTN kupiti i ovu zgradu da se proširi, ako je ikako moguće, i na sam Dunav, ali ipak nisu. Nisu ni oni ludi. Dakle, zgradi nekadašnjeg Filozofskog fakulteta ne prilazi niko, niko normalan hoću reći. Biblioteka je nekada bila smeštena u delu zgrade potpuno obloženom staklom, i to je oblepljeno novinama iznutra. Međutim, jedan se list odvojio pa možete zaviriti i videti da sem prašnjavih stolova čitaone nema ničega, i ono malo izloženih knjiga koje su nekada stajale u čitaoni, sada nema. U želji da ispitamo ovu urbanu legendu otišli smo u planinske predele kod poslednjeg preživelog iz poslednje generacije studenata Filozofskog fakulteta. Sledeći upute lokalaca obreli smo se u kotlini u sred koje se nalazilo jezero. Na obali jezera, na kraju kratkog doka su dvokrilna vrata, valjda kao kapija, ali nigde ograde, razumete, samo kapija. Iza vrata je bio čun sa veslima pa smo odveslali do kuće na sred jezera u kojoj je živeo starac S, na koga su nas uputili da nam rasvetli legendu. Ne zna se koliko starac ima godina, priča se da je on od svoje generacije bio stariji deset godina,a jedini je ostao živ. To priču čini još uzbudljivijom. Starac nas je dočekao na ivici splava, mrgodno čkiljeci u nas kao u uljeze svoje vrste. Lokalci kažu da ne druži ni sa kim, jednom mesečno dođe u selo po hranu i to je to. Iza starčevih nogu je virio, čini se beskrajno star pas ali živ, definitivno živ. Kada smo mu rekli zašto dolazimo samo je promrmljao " Čuješ li Šapo? Debili hoće da znaju nešto o faksu. E hvala ti Bože ako me uzmeš večeras!" Uveo nas je u kuću koja se ustvari sastojala iz jedne prostorije ali su na polovni prostorije bila vrata. Vrata bez zida, dakle opet samo vrata kao pala s Marsa. To je valjda delilo spavaću dobu od ostatka "kuće". Rekao je "izvolte u salonu" i pokazao rukom na prostor s desne strane vrata. Sve vreme nas je posmatrao neprijateljski, sasvim je jasno bilo da smo nepoželjni ili da je tema za koju se interesujemo nepoželjna. Uzeo je gitaru u krilo, zapalio cigaretu Marlbora i kroz dim, čkiljeci procedio : "Dakle, vi debili se interesujete  za kletu sudbinu Filozofskog.."

***

Bilo je to pre, ma ko će ga znati kad je to bilo, prošlo je tada Boga oca vremena. Ta kobna godina je delovala kao i svaka druga s početka, ali kao što to biva s počecima i ovaj je bio šara laža. Proleće je bilo u punom cvatu, možda i najlepše i najmoćnije proleće koje sam do tada video i sećam se da sam tada mislio da nam možda neće biti tako teško da slušamo predavanja i polažemo ispite znajući da ćemo izaći u predvečerje tog najlepšeg od svih godišnjih doba. Bilo je kasno predavanje te srede, do pola deset uveče. Mi smo poslednji ostajali na fakultetu sredom. Planirao sam da kao i svaki put ispratim drugaricu na autobus ali je ona kao i svakog puta morala da piški pre polaska. Ona je sišla do toaleta, a ja sam stajao ispred ulaza, pušio cigaretu i razmišljao o prethodnom predavanju, pih. Prošlo je više vremena nego obično, pa još više i na kraju sam zabrinut pošao po nju. Stao sam ispred ženskog wc i pitao se da li je u redu da uđem da vidim da se nije onesvestila?! Viknuo sam njeno ime par puta pa ostavši bez odgovora viknuo " Žene, ja ulazim, žao mi je!" Ušavši u toalet imao sam i šta da vidim. Moja drugarica je sedela na podu, razgoračenih očiju, više od šoka nego od straha, zapušenih usta stranicama od iscepane knjige koja je stojala bačena malo dalje. Bila je sapeta telefonskim kablovima i mumlala, a oko nje je bilo par NJIH. Ko su ONI, pitate? Pa čovečuljci dabome. Kakvi čovečuljci? Pa ono, čovečuljci. Šta, nikada niste videli čovečuljka? Pff, debili. Pa čovečuljci su kao što i samo ime kaže mali ljudi. Bilo ih je i muških, dabome, ali mnogo više ženskih. Ovi oko drugarice su bili ženski i kada sam banuo na vrata zaprepastile su se i vrisnule, a onda počele da trče oko drugarice i da se dovikuju piskavim glasićima, poput onih glasova naduvanih helijumom. Odjednom, pade sa plafoma, valjda, jedan, pravo na moju glavu i onesvesti me. Sledeće čega se sećam je da sam otvorio oči na nekom nepoznatom mestu, svetlost je dolazila odnekud, ali nisam mogao da procenim otkuda. U sledećem trenutku mi jedan ženski čovečuljak..Šta? Rodna ravnopravnost? Jebala vas rodna ravnopravnost. Dakle, jedna čovečuljica mi je u jednom trenutku nabila naočare na nos, grubo, ali se potom kao postidela pa se izvinila. Nisam mogao da verujem svojim očima pa sam potražio drugaricu i pogledom je našao nedaleko od mene kako sedi zavezana prsima za stolicu, a u ruci drži kermički tanjirić i šoljicu sa kafom. Malo je reći da je delovala frapirano ali na njenom licu nisam prepoznao strah pa sam se za trunčicu opustio. Video sam da sam i ja vezan na isti način, a ka meni je prilazila jedna, hm, čovečujica i nosila izgleda moju kafu. Prihvatio sam šoljicu, jer šta sam drugo mogao, i srknuo kafu. Kafa iz Filozofa! Znači na fakultetu smo, a i kad sam bolje pogledao video sam oko sebe elemente groznog fakultetskog dekora. Sem tih elemenata prostor je ličio na stan za minijaturne ljude. Dosadila mi je neizvesnost pa sam pitao gde smo mi to. Ova što je donela kafu reče da smo na četvrtom spratu. Drugarica se nasmeja pa reče da joj je drago što konačno saznaje šta je na četvrtom spratu. Čovečuljčicama nisu trebala dalja pitanja, videlo se da su željne da ispričaju svoju priču, valjda su nas zato i vezale da bismo morali slušati. Nema, međutim, nije bilo neugodno jer smo se tako osećali na većini predavanja, svezano i primorano. Da ne dužim , ionako mi niko nije poverovao do sada u sve ovo, čovečuljčice su bivše štreberke. Šta, to nije lepo reći? Okej, bivše revnosne studentkinje Filozofskog fakulteta u Novom Sadu koje su, posle diplomiranja, i pored svih sjajnih desetki ostale neuhlebljene. Vreme i frustracija su odradili svojei one su se smanjile jedna po jedna. U strahu od spoljašnjeg sveta su se brinule jedna o drugoj i otpočele život ovde. Sećam se da sam pomislio  kako je čudno da ih niko od njihovih nije potražio ali ubrzo me je bilo briga jer su nas držale protiv naše volje! Sledeće što su spomenule je da planiraju da unište kompletnu arhivu fakulteta! Žašto pobogu?! Zato što niko ništa Bogu nije zgrešio da više studira ovaj fakultet! Ionako nema smisla. Niko ne zaslužuje takvo mučenje. Drugarica je pala sa stolice od smeha, ali je ubrzo prestala da se smeje i ostala tako da leži. A i meni se mantalo. Kafa iz Filozofskog.. Sutradan su nas našle spremačice kako spavamo na klupama u holu. Razume se, u priču nam niko nije poverovao, mislili su da se drogiramo. Međutim, nedugo zatim odjednom je nestala čitava arhiva Filozofskog. I kako to već biva, povela se istraga, mnogi profesori su bili pod sumnjom, a onda su počeli, pod pritiskom da optužuju jedni drugog i op cup, pod raznim nerazjašnjenim okolnostima, fakultet je zatvoren. Kao samo do daljnjeg. Evo nas. Jel proradio? Ma nemoj da nije?! Debili. To je manje više to, a sad marš odakle ste došli.

***

Možda se stari stvarno i drogirao. A i ona lujka od drugarice.

Милица Милошевић: ШТА ЈЕ ГОРЕ?

Сећам се добро. Година 2016. Ја бруцош. Погубљени бруцош који се губи по ходницима Филозофског факултета и проклиње архитекту истог (касније и Павића јер је он бирао архитектонско решење за зграду – уз дужно поштовање овом великом имену). Зграда ми је већ деловала превише страшна у оном сивилу са црвеним детаљима и лијанама које се спуштају од трећег спрата до приземља, а ходници попут лавиринта су ме додатно збуњивали. Као да би из сваког мрачног ћошка или додатног мрачног ходника могао искочити Минотаур или нешто још страшније. Наравно, први семестар није био довољан да се упознам са зградом и свим учионицама и кабинетима. Нисам схватала ни како функционише копирница, скриптарница, студентска служба (шта је то, чему то служи?), читаоница, а камоли библиотека. Срећом, познавала сам старије колеге, те сам некако успевала да од њих сазнам основне информације.

- Јеси ли ишла до семинарске библиотеке? – питала ме је Ивана једног дана у Филозофу.

- Јесам, рекла ми је Медиса да дођем мало касније. Каже треба времена да се спусти књига из централне библиотеке (где год то било).

- А, па то ти је горе на четвртом спрату. – рече Александар.

- Имамо и четврти спрат!?

- Па да, горе, види се кад стојиш код лифта, то јест код наше семинарске.

- Мислиш онај мрачни таван горе?

- Да, да, то је централна библиотека. Кажу да се простире преко целе површине једног спрата. Пише на сајту да ту има преко 500 000 књига. Мада, тамо је студентима забрањен улаз.

- Зашто?

- Не знамо, али кажу да су студенти покушавали да се попну горе. Причају да је горе прави лавиринт. – присети се Ивана.

- Не би ме чудило, Павић и Стјепановић су се баш ложили на Борхеса и на лавиринт у Кнососу. – рекох колутајући очима.

- Е, али те приче за библиотеку су екстра! Сећам се, кад сам ја био бруцош, причали су ми да је једна девојка успела горе да уђе пре пар година.

- И? Изгубила се у лавиринту? – нашалих се.

- Не, не. Кажу била је јако фина девојка. Оно топ студент. Мислим да је баш књижевност студирала. И да, причали су ми да се прикрала и да је успела да уђе горе – било је откључано. Онда је ваљда провела неко време тамо, не знам колико тачно, али буквално су је изнели одатле – била је у несвести. После, кажу, доста се променила. Постала је суицидна особа – пар пута су је скидали с прозора из семинарске на трећем спрату. Касније је завршила на клиници. Баш се питам шта је видела горе...

- Ја сам чула да је горе последњи пут виђен професор светске књижевности који је нестао након ратних '90-тих. – рече Ивана.

- Да, он је био поприлично религиозан. Виђали су га са урезаним крстовима по врату и рукама. Кажу да су га чак виђали и како гаси цигару на сопственој кожи испред факултета.

- И ти стварно верујеш у то? – упитах Александра.

- Па знаш како... Не бих веровао да нам је дозвољено да идемо горе и да заправо можеш да притиснеш дугме у лифту за четврти спрат. Мада, опет, шта је могла тако страшно да види? Ванземаљце? Средњовековног свештеника који борави горе јер је пио воду из Светог грала па живи вечно у нашој централној библиотеци?

- Александре, превише гледаш Индијану Џонса! – насмеја се Ивана.

- Не осуђуј, то су сјајни филмови!

- Људи, идем горе код Медисе, чека ме Енеида. Видимо се! – изађох из Филозофа и упутих се на трећи спрат.

Код Медисе ме је већ чекала књига. Узех је и неки чудан осећај ми се појавио у стомаку. Александар је мало претерао са својом причом. Попуних реверс, поздравих се са библиотекарком и изађох испред да ставим Енеиду у ранац. Погледах ка четвртом спрату. Плавичаста светлост је окруживала линију високих полица које су се виделе кроз стакло. Заиста делује језиво. Кренух да се пењем уз степенице које су водиле до врата централне библиотеке. Већ сам стигла на пола пута кад поред врата уочих сенку која се приближавала ка полицама. Брзо сам стрчала низ степенице.

Pavla Banjac: PODZIDNI SVET

U VOJVODINI ZAPAŽEN NAROD MRTAV VEĆ DESET VEKOVA

Kako Tanjug javlja, danas je zvanično ponovo pokrenuta istraga o narodu, navodno vekovima iščezlom. Kako saznajemo, njih je spazio čuvar Filozofskog fakulteta u Novom Sadu, sinoć, tokom svoje redovne provere svih kabineta. On tvrdi da je negde oko ponoći čuo nekoliko muškaraca kako šapuću na jeziku koji je zvučao kao Turski.

- Negde oko ponoći uvek proveravam da li su sve prostorije fakulteta zaključane i prazne. Desi se da neki profesori traže ključeve da ostanu duže, pa se isprva nisam mnogo ni obazirao na glasove. Ali kada sam čuo da muški glasovi govore nepoznatim jezikom, odmah sam se dohvatio telefona. Današnja tehnologija za sve ima rešenje, rekao je član obezbeđenja.

Čuvar je, naime, snimio razgovor koji je čuo svojim mobilnim telefonom. Stručnjaci za jezike utvrdili su da se radi o nekoj vrsti Turskog jezika.

- Nismo mogli da razumemo baš sve. Ono što jesmo razumeli, međutim, bilo je od ključnog značaja za policiju. Glasovi su se dogovarali kojim putem najbrže da dođu do Hazarskog groblja u Čelarevu.

Hazarsko groblje u Čelarevu, zaista postoji. Njega su radnici ciglane pronašli kopajući glinu za izradu opeke, 1966. godine, što je samo godinu dana pre stupanja na književnu scenu onoga koji je ovaj narod i „proslavio”. Arheolozi tvrde da ovo groblje datira iz VIII veka.

Nakon objavljivanja ove vesti sinoć, policija je dobila poziv od čoveka koji je insistirao na tome da ostane anoniman. On tvrdi da zna legendu ovog naroda, koja bi mogla da pomogne u istrazi, a možda i objasni odakle Miloradu Paviću inspiracija za roman.

„On nam je ispričao priču koja je, kako kaže, kružila fakultetom, onda kada ga je on pohađao 70-ih godina prošlog veka.”

Legenda glasi da je poznati pisac, a tadašnji dekan Filozofskog fakulteta u Novom Sadu istraživanjem za svoj roman došao u kontakt sa preživelim Hazarima. Kako nije želeo da to iko sazna, a oni su mu, razume se, bili potrebni, morao je negde da ih sakrije.

„Tamo, na Filozofskom fakultetu, postoji lift koji se nalazi u zidu. On služi da se knjige iz „glavnog magacina” prenesu do seminarskih biblioteka. Moram priznati, to nam je uvek svima bilo pomalo sumnjivo. Lift za knjige? U zidu? Jedan od mojih dobrih prijatelja, a čiji je otac bio Pavićev prijatelj, ispričao mu je tajnu koju mu je pisac poverio tokom jednog od pijanstava. Naime, Hazare koje je pronašao, sakrio je upravo u taj „lift”, kako bi mu bili na oku. Ideju za „lift za knjige” su svi podržali, što je olakšalo njegov posao. Naravno, nema tamo nikakvog lifta. Sedam muškaraca, hazarskog porekla, ručno prenosi knjige, krijući se u zidovima našeg fakulteta. Kada je Pavić umro, svoju tajnu o ovim muškarcima je poneo sa sobom, a oni od tada pokušavaju da pronađu način kako da se odande izbave. Postoje čak i priče da šalju „znakove” u vidu primeraka „Hazarskog rečnika” koji bar jednom mesečno ispadnu iz lifta, bez da ih je iko poručio. Zato me ova vest nije ni malo iznenadli.”

Policija je izjavila da će danas popodne pretražiti lift i zidove fakulteta.

„Ako je ono što nam je N.N. prepričao zaista istina, to bi mogao biti veliki napredak za Srbiju, kao i istoriju uopšte.”

Татјана Јекић: БЛЕДИ ЛИК СА ТРЕЋЕГ СПРАТА

Тих дана много се говорило и писало о Филозофском факултету. Међутим, овога пута није се радило о пријемном испиту или о неком великом успеху наших студената, већ је име ове установе заузимало централно место на насловним страницама свих дневних новина. Свако ко је чуо за причу о трагичној смрти младе студенткиње осећао је благу језу. Мало ко од студената и професора могао је да зажмури на ову вест, јер се та језива ствар није десила тамо негде, већ ту, у њиховој близини. Полиција је, врло брзо, сазнала детаље ове несреће. Утврђено је да је психички нестабилна девојка, након што је сазнала да је пала испит, отишла у тоалет на трећем спрату и одузела себи живот. Дуго се по ходницима шушкало о њој, дуго су се ковале разноразне приче, али се, као што то обично и бива, након неког времена, све вратило у нормалу. Професори и студенти прилично брзо су, заокупљени својим обавезама, заборавили на ову језиву причу и наставили са свакодневним активностима на факултету.

Године су пролазиле и наизглед се ништа необично није дешавало на факултету. Шкрипу и чудне гласове, који су се понекад чули на трећем спрату, неки су занемаривали, док су други мислили да им се причињавају услед умора након дугих и исцрпних предавања. Ништа необично се, вероватно, и не би десило, да једне вечери Марија, студенткиња српске књижевности, након предавања, није отишла до тоалета, док су је њене другарице чекале испред факултета. У тоалету је била сама. Језа је почела да јој се увлачи под кожу чим је крочила унутра. Није могла да схвати шта се дешава и због чега се тако осећа, али тај осећај просто је приписала умору. Чудни звукови одзвањали су тоалетом, али она је уверавала себе да само халуцинира. Понављала је себи да треба да остане прибрана. Па, толико пута је улазила овде и ништа се није десило! Трептање светла које је уследило почело је озбиљно да је плаши. Бојала се и сенки, а камоли оваквих необичних догађаја. Сада већ озбиљно преплашена, одлучила је да сместа напусти просторију и пронађе другарице. У тренутку када је хтела да се ухвати за кваку, испред ње се појавио бледи лик црномањасте девојке. Од страха није могла ни да проговори. Хтела је да бежи, али ноге је нису слушале. Није могла да испусти ни глас. Остала је нема, гледајући језиву приказу испред себе. Размишљала је о најјезивијим сценаријима. Осећала је да је то то, да је ово њен крај. Била је спремна на најгоре, све док девојка испред ње није проговорила. Уместо напада и језиве смрти коју је ишчекивала, дочекао је плачан глас. Иако је само желела да нестане из те просторије, страх који јој се увукао у кости није јој дозвољавао да се помери. Панично је покушавала да изађе из тоалета, али невидљива сила јој није допуштала да прекорачи преко прага. Након неколико покушаја, успела је да се смири и да саслуша речи бледог лика. Необична девојка почела је да јој говори о томе како њена душа, чак и након толико година, не успева да пронађе мир. Након онога што јој се догодило, заробљена је унутар четири зида ове установе. Језивим крицима покушава да дозове помоћ и спас од мука које је овде сналазе. Говорила је о томе како су ноћи најгоре јер тада излазе све несмирене душе, на чијем челу је онај који је затворио њену душу унутар ова четири зида. Глас јој је подрхтавао од страха када је говорила о њему. Причала је о бројним мукама кроз које пролази, али није успела да каже све што је желела. Њену причу је прекинуло силовито отварање врата Маријине другарице, која је дошла да провери где се њена другарица задржала. Тако је из просторије нестао бледи лик.

Изашле су заједно из тоалета на трећем спрату и отишле кући, али она се никада није усудила да исприча некоме шта се те вечери догодило. Питала се шта је то што је бледа девојка желела да јој исприча, али није стигла. Тражила је податке о њеној смрти, али све што је пронашла биле су вести о самоубиству. Иако је желела да чује њену причу до краја, није могла да избрише страх који је та просторија будила у њој, па никада више није ушла у тај тоалет. И сада, док седи на предавањима, често чује чудне звуке, сети је се, помисли на њу, али та несрећна девојка је, нажалост, изабрала девојку која није довољно храбра да је још једном посети.

Kristina Posavčić: ČETVRTI SPRAT

Niko nije siguran kada se sledeći događaj tačno desio. Izvori su drugačiji a ja ću ga ispričati onako kako sam ga čula od svog pripovedača tako da ukoliko ima nekih nelogičnosti - nemojte mi zameriti.

Sigurno većina prolaznika koji se svaki svojim razlogom nađe u zgradi Filozofskog fakulteta u Novom Sadu ni ne razmišlja o njenom poreklu, o njenoj ideji. Legenda kaže da se misao o ovoj zgradi nalazi vekovima unazad. Naime, neki bogati plemić iz Rusije se prilikom kratke poslovne posete ovom gradu zaljubio u poljanu pored Dunava i odlučio da na tom mestu izgradi luksuzni hotel u kojem će i sam moći da uživa i prenoći u bilo koje doba godine. Zamislio je sobu samo za njega koja bi se nalazila na celom četvrtom spratu sa najlepšim pogledom a svi gosti koji bi se nalazili na prva tri sprata bi se divila i čestitala mu  pri svakoj njegovoj poseti. Njegova odluka bila je jaka kao i njegova tvrdoglava ličnost i zaista, kroz nekoliko nedelja, krenula je izgradnja hotela. Ono što je u to vreme često umelo da koči i da smeta svakakvim građevinskim radovima bilo je vlažno zemljište koje bi pojelo u sebe bilo kakav materijal kao da na njemu stoji kletva da niko ništa nikada neće moći da bude jače od njega. Zbog prelepog Dunava koji je žurio pored njega, tako i bi sa ovim zemljištem. Plemić je uporno nakon svakog propadanja izgradnje opet pokušavao da podigne zidove, dovodio bi nove arhitekte, nove radnike, naručivao bi bolji i skuplji materijal ali ništa se nije menjalo. Radnici bi padali i ili se teško povređivali ili umirali. Materijal bi se raspadao a plemić se od tolikog nerviranja i razočarenja razboli i umre. Pre nego što će umreti, oni koji su ostali sa njim uz njegove poslednje trenutke, kažu da je plemić i pred smrt razmišljao samo o tom hotelu i da se zakleo da neće dozvoliti nikome da se tu ostvari.

Mnogo godina kasnije, dolazi ambiciozni arhitekta Aleksandar Stjepanović (za njega su prolaznici možda već i čuli), očigledno, sa istom idejom. I izgradnja modernog hotela opet započne. I ovoga puta postojali su problemi prilikom izgradnje od samog početka ali zgrada se ipak rodi. Crvene cigle koje su je grlile ugledale su svetlost dana i negde tamo među poslednjim danima, kada je ostalo da se unesu poslednje sitnice, nekoliko stotina radnika posle završene smene odluči da nazdravi pićem uspešno završen projekat. Izvadili su i razdelili plastične čaše, popeli se na poslednji, četvrti sprat, seli da uživaju u zalasku sunca i prijatnom društvu. Odjednom, kiša kakvu do sada nisu videli počne da pada. Vetar kakav do sada nije bio zabeležen na ovim prostorima počne da duva. Imali su osećaj kao da se cela zgrada ljulja kao mala lađa bačena među nemilosrdne talase na sred okeana i kao da će svakog trena da propadne u zemlju. Struja je ubrzo nestala a sunce je već odavno bilo zašlo toliko da je na celom spratu vladao potpuni mrak ispunjem zavijanjem i lupanjem. Kroz vrištanje uplašenih radnika, ako bi se smirio i pažljivo oslušnuo, mogao bi da čuješ tiho, ali sasvim dovoljno razumljiv jedan glas, glas koji zvuči kao da nije živ, glas zao i umoran, glas koji ponavlja "ovo je moja soba, ovo je moja soba..."

Oluja je trajala nekoliko dana tako da glavni arhitekta, gospodin Stjepanović, nije ni svraćao do hotela misleći da su radnici posle svoje smene svi otišli kućama i da je hotel zaključan i siguran. Nakon završetka oluje, kada je napokon došao u svoj hotel, ono što je zatekao unutra bilo je toliko strašno da kada bi se posle taj događaj spomenuo gospodinu Stjepanoviću, on bi se istog trena onesvestio i ne bi se budio nekoliko dana. Svi ljudi koji su ostali nakon svoje smene pronađeni su mrtvi. Izgledali su mirno i spokojno, kao da su zajedno svi legli i zaspali u san iz kojeg se ne može probuditi. Uzrok smrti nije bilo moguće odrediti ni na jednoj osobi. Gotovo kao da je zavladala neka viša sila.

Dan posle, arhitekta je potpisao papire da se odriče vlasništva hotela i budući da ga niko nije hteo kupiti, grad Novi Sad odlučuje da ga preuzme i da ga pretvori u Filozofski fakultet kako je sticajem okolnosti falio prostor za baš to. U tolikom strahu zbog neobjašnjivog događaja, nikakve promene nisu unete. Široke stepenice koje se penju do vrha, prostran i otvoren prostor u hodnicima, cigle na zidovima i još uvek prelep pogled na Dunav koji se može videti iz nekih soba (danas učionica) ostali su isti. Na četvri sprat, kao što svi studenti i profesori znaju, strogo je zabranjen ulaz. Ceo sprat je pretvoren u ,,biblioteku" odnosno skladište knjiga koje se po potrebi spuštaju istim onim liftovima koji su bili namenjeni da se njima služe kuvari i spremačice. Četvrti sprat je uvek zaključan i niko nikada nije video da se neko zapravo penje ili da silazi od gore, a svi su makar jednom prisustvovali i videli svojim očima da neko zaista od gore pošalje knjigu liftom. Ako se dobro posmatra nekad se mogu primetiti senke iza polica knjiga gore, čuju se i glasovi, ali opet, niko ne vidi da neko izlazi ili ulazi.

Možda za radnike na četvrom spratu postoji poseban ulaz, možda dolaze daleko pre portira i spremačica, možda odlaze daleko posle svih studenata, možda... U svakom slučaju, ako nekada sretnete Aleksandra Stjepanovića, glavnog arhitektu, nemojte ga pitati za ovaj događaj, ne bi bilo lepo da onesvestimo starog čoveka.

Dajana Mitrov: NOĆ UOČI ZADUŠNICA

Svetla se pogasiše, a čitava dvorana utihnu. Jedino je još u maloj portirnici bila uključena stona lapma. Bacala je kružno svetlo, tačno na tamnu, izlizanu ploču stola. Noćni leptirak je konstantno udarao o žutu sijalicu.  Za stolom je sedeo  prosed i suv čovek. Konačno je sve bilo prazno i mogao je da zapaliti cigaretu u toj maloj prostoriji. Niko neće znati do jutra. Izvetriće. Kroz ustajao, tih vazduh i lupkanje, začu se i kresanje šibice o crveni fosfor, a na zidu iza portirove glave oslika se tamna, velika senka. Puvokao je dim cigarete, ona da pucketa u crvenkastom žaru. Dah mu ispuni gust dim. Duboko udahnu, baci kutiju šibica na sto i diže noge na ploču stola, koja krcnu pod njihovom težinom. On u tonu u misli...

O kako se dobro živelo u vreme Tita. Nisu bili ni potrebni portiri, sve si mogao držati otključano i niko te ne bi dirao. Ma na klupi u parku si mogao spavati! Sada, ni insektima ne možeš verovati. Eh.. Sve je bilo toliko dobro i trajno… Pa i ova zgrada je još stamena samo zato što je iz tog vremena! Sve što se zidalo, zidalo se tada. Danas, bre, nemaš kako treba ni za cigare, a kamoli da zidaš! I ovaj sto, sve je iz vremena druga Tita. Novi vek nam ništa nije dao, samo glavobolju i besparicu. Eeeh, kako se samo lepo živelo, a sad su sve pokrali. E, moj Paviću... A tek što se lepo radilo u Neimaru... Proklete devedesete i politika, a pola grada smo im izgradili...

Neka buka dopre iz hola. Kog đavola?!

Stajavši na vratima portirnice, oči mu se privikavaše na mrak. Polako je nazirao betonske stubove i stepenice, pažljivo isklesane i stabilne. Razgledao je još malo duboku tamu pred sobom. Ne zovu ga studenti atomskim skloništem džabe! Kada bi nas opet bombardovali, svi bi dotrčali. Džabe im sedam zgrada i naučno tehnološki park, tad bi svi ovde došli. Blago dodirnu gelender, pogleda upretog u tamu iznad sebe, pa zakorači na prvi stepenik.

Buka se čula negde kod lifta. Kao da je nekakva promaja tutnjala hodnicima, a šuštanje papira staklasto probijalo uši. Ne palivši elektriku, zveckao je ključevima i tiho se probijao kroz hodnike. Nezahvalnici! Pusto je čak i po danu! Vazduh je bio sve teži, a koraci sve glasniji. Krug ručne lampe klizeo je po zidovima. Stepenište. 337, 338, 339. Provirio je kroz prozorče.

Aluminijumski prozor lupao je o crvene cigle. Čitava je prostorija uzvikivala metalni udarcima. Vitrine sa knjigama zvrjale su prazne, a vratanca im behu širom otvorena. U tami, nazre da su po podu razbacane knjige i istrgnute stranice.

Svežanj ključeva beše kao čvor. U panici, portir posegnu da ih redom isprobava. Ruke su mu se tresle, a hodnicima se prostre zveckanje upotpunjeno metalnim udarcima prozora. Kao da svi prozori behu otvoreni, zapuhnu ga promaja. Boga mu, nikad naći ključ kad treba! Dođavola, šta me snađe!

Vrata biblioteke konačno se otvoriše i lupiše o belu policu iza. Taj kratak zvuk ga trgnu. Užurbano krenu ka prozoru, nabasavši u mraku na ivicu stola. O, dođavola! Ruka mu polete ka bolnom mestu na nozi, dok su mu pod đonovima krckali parčići stakla. Sta kraj prozora držeći ga za ivicu. Zapljusnu ga tišina i svežina noći, dok se slaba mesečina prosipala se po krovovima i studentskom gradu. Daleko, preko niskih građevina i visokog rastinja, svetlela je višespratnica Nisa. Usnuli grad disao je pod nebom. Tik ispod, u malom, pustom dvorištu između dve zgrade, mogle su se nazreti prazne klupe i žardinjere.

Portir rukom napipa mesinganu kvaku i još jednom, snažno zalupi prozor, povukavši bravicu nadole. Nežno ga po leđima pomilova nekakva jeza i oseti kako mu ono malo kose na potilju živnu. Kada je konačno napipao prekidač na zidu, blesnu svetlost i panorama s prozora minu. Video je samo svoj odraz u staklu prozora i na podu tepih iscepanih stranica. Vuk, Dositej, Radičević, Jakšić, Kostić, Glišić, Domanović, Andrić, Crnjanski, Pavić… Svi na podu. Reči i istorija pomešani sa prašinom i staklom.

Joj, Deja će me ubiti.

Na polici su jedino još stameno stajale dve knjige: “Multikulturalizam i etnicitet” i “Psihologija gomile”.

Vanja Popović: ČAŠA, TANJIR, KANTA: ULJE NA PLATNU

“Mraka izmakoh, a luča mu ne mogu podneti; ne znam što ću. Tami rodih svet, a od straha smrče mi se. Rođenju rad sam, al čudna prilika! Snebivam se smutno!”
G.S.V.

Život je činjenje paradoksa. I gospodin P. je to znao, dok je, trljajući čelo, išao ka svom kabinetu na trećem spratu. Čovek bi pomislio da je to zbog aktivnosti sinoćnog kružoka, ali nije bilo tako. Nerviralo ga je što ga svi pritiskaju, ni ne znajući koliko muka i straha leži u njegovom susretu sa čuvenim staklenim predmetom. A pitaju se otkud gospodinu nagla želja za otkopavanjem ruševina iz 17. i 18. veka. Ne, nije želeo da se pravi važan. Kao Gavrilo devici Mariji, a tačnije u sumrak, ukazao mu se On, sveštenik sentandrejski, Gavril- dvostruko ovenčani. P. se prestravio videvši tu dugu monašku bradu i te oči pune sigurnosti.

-Написаћеш ми књигу- naredio mu je i P. je to prihvatio, ujedno sa strahopoštovanjem i željom da ga se otarasi. Ali nije išlo tako lako.  Transcedentalni apetiti gotovo su nezajažljivi. A opet, bilo je to tako davno.

Seo je na stolicu i spustio tešku glavu na sto. I tada mu se ukaza noćna mora- u njoj se, tek pri dnu talasala neka tekućina. A iznad tog obojenog mora, svetlelo je samosvesno Gavrilovo lice. Morao je da govori grubo, iako to nije bio njegov manir.

-Šta hoćeš? Dao sam ti najbolje godine istraživačkog života i još bi nešto hteo.

-Ниси једини који је нешто дао - čulo se kucanje na vratima, koje je profesor ignorisao. Opet je bilo vreme konsultacija.- И ја имах доприноса.

-To što si mi ispričao nekoliko svojih anegdota iz manastira ništa ne znači.

-Отворих ти врата прошлости.

-Bilo mi je dosta prošlosti. I tvog lica na flašama.

-Будућност.

 Kucanje je bilo uporno. Profesor je znao da je u pitanju Učenik.

-Ne želim da znam.

- Једнога дана овде ће се појавити нешто. Ствараће хаос тамо где је Бог створио хармонију. Храниће се идејама састављеним од речи. Оне ће хрлити тамо са великим нестрпљењем и заувек се изгубити. Али, то није све. Мењаће се, као вода. Од добрих, постајаће рђаве, од грандиозних, незнатне.

-Donosiš li i neku lepu vest?

-Да, у то време бићеш на другој страни. Врата мог манастира стајаће отворена, на крају времена.

P je, posle ovakve vesti, hteo da umre odmah.

Studentkinja četvrte godine književnosti bila je prestravljena kada je čula da je njena priča među odabranima za put u “Bermudski trougao”. Rekli su joj da ne brine, ne rade to iz želje da bi je promovisali, niti zato što priča ima određenu vrednost, već zato što je sastavljen spisak osoba sa odseka čiji će radovi biti poslati na dugo putovanje bez povratka. Vest o tome strogo se čuvala od ostalih odseka. Za tužnu sudbinu njihovih rukopisa, znali su samo knjigoljupci. I drhtali od straha od same pomisli na to. Na famoznom četvrtom spratu, do koga su mnogi stizali, ali malobrojni tamo ostajali, nalazilo se to nešto veliko što se halapljivo hranilo njihovim pričama. I to svakodnevno. Po 40 priča na dan. A takođe je počela da kruži vest da se za ovu vrstu literarnog minotaura znalo odavno. Samo niko nije mario.

Zato je studentkinja nervozno grickala nokte i razmišljala kako da vrati svoj san iz usta te zveri. U hiljadu verzija svoje mašte utkala je suze, gledajući “otetu Sabinjanku” na brodu, dok joj maše maramicom. Svaka slika bila je strašnija od prethodne. Zato je odlučila da prihvati ponudu svojih kolega, svih onih čije su priče žrtvovane, a koji su predlagali da u znak protesta odu da se susretnu lice u lice sa tom zveri. Moraju da mu pokažu da ga se ne plaše. Pre toga, priče su se, otkucane na beloj hartiji i spakovane u kutiju, slale posebnim liftom koji je inače služio za dopremanje knjiga u seminare. Niko do tada nije imao susret sa zveri.

Iako su ih dugo odvraćali od toga, studenti su ipak odlučili da odu gore. Bili su spremni na sve, a tamo ih je čekao, ni manje ni više nego -ogromni bivo, protežući se od poda pa skoro do plafona, sa otvorenim vrhovima rogova. Reči sa papira su se odlepljivale i uletale kroz njih, stvarajući slike u njegovom trbuhu, potpuno prozirnom, nižući se, kao na filmskom platnu.

–Ubijmo ga- zagrmeli su neki, bacajući prvo što bi im došlo pod ruku. Ali mnogi su bili zaslepljeni divnim umetničkim delom koje nikada neće stvoriti, dok su drugi bili uvređeni što su lošije ideje na tom čudnom filmskom platnu izgledale bolje.

-FIKCIJA!- vrisnula je studentkinja. I tu se priča prekida.

            Među čitaocima je, u želji da se izjasne koji bi kraj najviše voleli, sprovedena anketa. Rezultati pokazuju da je 60% ispitanika reklo da su uskraćeni prizora krvave borbe između zveri i neuhranjenih studenata, 30 % da je poslednja slika trebalo da bude studentkinja koja se šminka, posmatrajući svoj odraz u ogledalu (zbog veće simbolike), dok je sve pre toga samo proizvod njene mašte, 5% je reklo da su studenti bivola pobedili čitanjem Venclovićevih stihova, a ostatak da je priča pokušaj da se očajnički nađe inspiracija. Istina je, pak, da je sve ovo ispričala ptičica g. P-a iz tunižanskog kaveza, a pribeležila radoznala crnokosa voditeljka koja je radila intervju sa piscem. A zna se koliko se pticama veruje. Vi izaberite šta vam drago.

P. S. Vreme je za jednu staru poslovicu: tamo gde se jedna vrata zatvore, druga se otvore. Istog trenutka kada je veliki bivo nestao, jedna mala plavooka prilika ušla je kroz vrata manastira, oivičena zlatom.

I još jedan P.S. Kada bi se ova priča, kao firma, podelila između vlasnika, 70% pripalo bi g. P-u, 20% g. Vencloviću, a 10% jednoj ljubiteljki gledanja intervjua sa piscima, koja mi je isti preporučila. Na taj način “piscu” ne bi ostalo ništa.

Драгана Јовановић: О СВЕТСКОЈ КРИВДИ ИЛИ КОГА БРИГА

Шапутало се о томе у редовима младих интелектуалних умова. Некад се и револтирано узвикивало неслагање са тренутним начином поступања. Кружиле су приче да је раније било другачије. Нисам им веровала, јер је поверење у институцију било снажније од других поверења. Међутим, као бруцош не знаш да ће ти врло брзо и врло вероватно Снешко бити срушен ако не у старту, а оно већ након онолико месеци колико броје прсти једне руке или, ако си (не)срећник након годину дана. Оно што научиш након одређеног периода да на неправду велики број слегне раменима, јер `није у њиховом домену` и `они ту не могу ништа` па се просто навикнеш и препустиш. Елем, о томе се причало. Причало се са неизбежним `раније је било боље` иако се тог раније нико баш ни не сећа, сем средовечних професора, али они се нису мешали, па `раније је било боље` беше резервисано за студентске говорне апарате. То је ваљда у крви људима, увек је боље оно пређашње, док је најгоре сада, а то сада није се баш дало омеђити. Могло је бити сведено на десет минута усменог одговарања или пак, на филозофима склоне, релативне границе времена.

Истина као истина, прича као прича, свака некад зађе у сенку легенде, где бива надограђена, улепшана, хиперболисана. Ова је звучала баш онако како сам очекивала да ћу затећи у стварности. Међутим, брзо научиш да `жеље` и `стварност` често немају подударних тачака. Кад до тог закључка доспеш, онда почнеш да ослушкујеш шапутања. Предмет овог текста био је један од оних који су се сећали ранијег, па су на то често указивали. Сећао се свега, било је много теже, много горе и шта се ви ту сад жалите. Раније место тренутна 54 испита, било је 24, али за ту половину ти си поштено морао да огулиш столицу (а и задњицу), да остариш десетак година, а тегле за очи нису уопште биле под знаком питања. Што доводи до друге правилности: тада је увек горе од сада, ако је тада = ти, а сада = други. Ово нема неког посебног значаја за саму причу, али послужиће као увод, јер ако смо се у нечему извештили, то су дигресије.

Некада је то био услов, тако бар говоре, све си морао испунити, свему си се морао посветити и то ти није била гаранција. Професор би дошао на час и заиста испредавао оно због чега је дошао, за шта се школовао и на крају, за шта је и плаћен. Било је студиозно, детаљно, прорачунато и студенти су плакали на крају часа, што не траје дуже (добро, овај део легенде је хиперболисан, а и улепшан). Студенти су добијали оно по шта су дошли, сем понекад у случају испитне оцене, али то није било важно. Заиста су знали, више него данашње осмице и читали су, дан ноћ, ноћ дан, студије књижевности су биле попут полицијског часа – вечне.

Због чега сва ова наклапања и морална теоретисања? Разлог је једноставан и крајње логичан онима који желе да прихвате. Да би се разумело, мора се направити паралела са тренутним стањем. Ипак, тренутног стања ћу поштедети драге колеге да им не бих стајала на муку, свакако им је све јасно. Наиме, оно о чему се шапутало

на ходницима трећег спрата,

испред кабинета 308,

на другом спрату поред прозора док се есеј учио напамет,

у амфитеатру (у себи) док си се махнито пишући трудио да се сетиш оног есеја од малопре или да сакријеш пушкицу (псстт...),

приликом уписа оцене,

приликом кафенисања након чудно положеног испита,

приликом сакупљања литературе (које нема на приступачним местима),

приликом писања есеја које баш ни сам ниси разумео и који нису баш имали форму есеја,

приликом уметања цитата из Библије да се додвориш или јер си заиста нашао погодно и смислено тле,

приликом интелектуалног подривања Хамлета као јунака јер тако треба (прочитај претходну реченицу),

приликом убеђивања да је твоје „ч“ заиста ту (јер забога знаш да је Фјодор МихајловиЧ) и да не треба звати графолога

и на сваком другом месту и у свакој другој прилици (допишите сами) познатој студентима српске књижевности,

јесте легенда: И би испредавана Светска књижевност 1, 2, 3, 4 како би заповеђено и како је по законима поштења подесно.

Anica Subotić: KNJIGA SMRTI

Nikada se nije vjerovalo, ali se s vremena na vrijeme prepričavala priča o jednom mladiću i njegovoj knjizi skrivenoj među zidovima Filozofskog fakulteta. Jedino što se moglo uzeti za istinito iz te priče jeste postojanje tog mladića, studenta ovog fakulteta, Miodraga Jankovića. Ko god da je čuo ovu, sada već, legendu nije mogao a da se ne zapita kako je Miodrag izgledao, čime se zanimao, i ono glavno – zašto se baš njemu pripisuje knjiga tajni. Ako je on zaista nosilac te nimalo laskave titule da bude autor ovog djela, onda sa mladićevom racionalnom sviješću nije nešto bilo u redu. Ipak, kako god i koliko su se god ljudi zanimali ovom pričom, nikada je nisu shvatali za ozbiljno, već su je pripisivali nekom dokonom umu koji je samo tako jedan dan odlučio da ne ostavi ovaj naš fakultet bez neke  legende. S obzirom da se i dan danas vijerno prepričava ova nesvakidašnja dogodovština, nije na odmet nazvati je urbanom legendom, posebno jer se priča u sadašnjosti, kao da ta čudna knjiga postoji još uvijek tu negdje (neki znaju reći da se nalazi u centralnoj čitaonici, zaključana u neki poseban ormarić, dok drugi čak govore da se ta knjiga stalno premješta iz jednog u drugo skriveno mjesto, kao da je državna tajna). Glavno je da je Miodrag u svakoj verziji ove legende predstavljen kao čudak, psihopata. Opravdava se ili kritikuje, kako god, zbog njegove otuđenosti, povučenosti i stidljivosti koje su ga lišile zbližavanja sa drugim ljudima, studentima. Tako je Miodrag bitisao na fakultetu, potpuno neprimijetno, poput nekog dobrog duha kojem je jedino u glavi sadržaj nekakve knjižice koju je uvijek sa sobom nosio i u koju je bio udubljen kad god bi ga neko iz dosade pogledao u sred predavanja. Ne zna se da li ga je više vrijeđalo što ga niko ne doživljava ili što mu se niko ne obraća, pa bilo to i vrijeđanje. U to vrijeme su se na fakultetu dešavale zaista čudne stvari počevši od nekih minimalnih nereda, nestajanja stvari do ubistava. Prvo ubistvo koje se dogodilo potreslo je čitav fakultet, svaku osobu koja je bar jedan dan provela u ovoj zgradi, ali ne i Miodraga – on je i dalje nosom dodirivao stranice svoje voljene knjige. Naizgled smirena situacija krila je još nekoliko čudnih okolnosti koje su se desile, sve do ponovnog ubistva. Priča se da je fakultet u to vrijeme plivao u krvi ljudi koji su većinom bili jako poznati među društvom. Svako novo ubistvo bivalo je vezano za nekog studenta ili studentkinju koji su bili veoma cijenjeni i prihvaćeni. Sažeto rečeno, bili su sve ono što Miodrag nije. Niko ne bi ni mogao naslutiti da upravo on stoji iza ovih stravičnih događaja, da nekoliko godina nakon njegovog napuštanja fakulteta nije pronađena ta famozna knjiga, u jednoj učionici, koja je kako se činilo srasla sa Miodragom i niko ga nije mogao zamisliti bez nje. Ali eto, izgleda da je Miodrag našao način kako da zauvijek bude upamćen i prepričavan generacijama i generacijama. Knjiga je kasnije nazvana „Knjiga smrti“ jer je svaka sledeća stranica donosila detaljan opis ubistva žrtava ovog ćutljivog čudaka, i očigledno latentlnog psihopate. Svako ubistvo je pažljivo skicirao i detaljno objasnio, a da nekome ne bi slučajno promaklo da je to on učinio, uredno bi se potpisao ispod svakog svog zločina. Nije se moglo razaznati da li je Miodrag unaprijed objavljivao da će nekoga ubiti, ili je tek nakon ovog čina sa ponosom dopisivao još nekoliko redaka u svoju knjižicu. Tako je i dan danas ostalo to mimoilaženje u prepričavanju, ali svakako da niko ne može ostati imun na ovu priču o tajni povučenog mladića.

Јована Војводић: СРЕБРОМ ОКОВАНА

I

Важно је само да је била седамдесет и седма година, а век прошли. Четири године након што му је објављена Гвоздена завеса, декан је помислио како би му била потребна иста једна и сада.

До пре неког времена, док је шетао без нове титуле, а са пређашњом професорском, није могао свакодневно са њоме да обитава, иако ју је често посматрао, јер му је увек била непосредно близу. Сматрао је зачет чин искушења већ делимично почињеним грехом, али се опет тешио јер није потпун. А и кад промисли боље, то и није грех, више некако  неопходни порок. Слушао је, наравно, савете да је се клони што пре и то на дугорочно, али је то увек одбацивао, без могућности да се предомишља. Јер моменат када би се тај жар упалио... Палила би се и она најугашенија искра задовољства и потребе да ужитком. Заправо, он је њу волео и то је била истина. Aко би се којим случајем нашао са њом на мезанину, одакле је упирао очи у зенитално осветљење над собом, па га опет спуштао, суптилно гледајући у њу као захвално што му је више од пуког хедонизма. Волео је ту лулу јер му је дуван унутар ње одржавао концентрацију.

Само једном га је срце предухитрило да је угаси.

II

Али не и лулу.

Првога пута када је утисак о томе да лула гори, пренет са места одакле је она висила са зида, устакљена – почела је да куља и гласина да је то последица нечијег начетог лудила, умобоље у повоју. Нико нарочито није показао веру у призор описан и касније усмено интерпретиран.

Другога пута је створена убеђеност да у томе ипак има више од маније. Чак су чувари хигијене принудно пристали да гледају дим (као да им није доста што њега већ дишу место кисеоника у својим просторијама). Да је осим те своје чудновате основне функције димљења могла да изврши, лула би се и престравила од пиљућих очију пред собом. Да је могла да проговори... Да ли би и проговорила? Да проговори, претекла би је човечија уста:

- Дими, богами.

Тек да чује... Памет оваплоћену у те две речи: „Ма, заиста??“

Није се могло прецизно рећи зашто се дешавала та димна представа, јер су временски интервали били насумични. Само је тачно да је увек личило, услед сивила, на „гвоздену завесу“ (а да то није имало метафоричко значење Черчилове поделе Европе). Разасуту, да, али са неком врстом одређености.

Као што је у његовој истоимено насловљеној збирци прича дошло до приповедачког судара прошлости и садашњости. И као да се он нашао иза завесе у том перфекту, па се њоме пружа по садашњости, гурајући се у њу. Павићу, моћан си! Неке седамдесет и треће појаве по реду, случајним нагађањем, диму је утврђена сврха: „Тражи га.“

А он, који беше његов студент и потоњи пријатељ (четвртину века), објаснио је боље:

„Душа му и даље вапи за ужитком.“

Марија Бошковић: ДУХ

Да ли понекад имате осећај да вас неко посматра док корачате празним, помало сабласним ходницима Филозофског факултета? Јесте ли се икад окренули и погледали преко рамена у правцу угла, иза ког мислите да допире поглед?

Јесте?!

Хм, хм, хм... Мислите ли да има некога ко бди и чува све студенте и запослене или пак, чезне и жуди за осветом, јер му је начињена неправда?

Моје име је Ена.

Своје земаљско тело сам изгубила, оно не постоји, али...мој дух је и даље ту, лута, лутаће још дуго, дуго...

Моја трагична прича смештена је у давну 1987.годину. Имала сам непуних двадесет година, била сам на другој години студија српске књижевности и језика.

Велика страст и љубав према књизи ме је довела на Филозофски факултет, испоставило се да то баш и није била моја најпаметнија одлука. Студент са просеком 10.0, очистила годину, све сам испите полагала у року, вредна и марљива, узорна и примерна. За њега је важио глас начитаног, стручног, детаљног, али професора преке и помало чудне ћуди.

Због његовог предмета, студенти су одустајали, немогавши да се изборе са тим да их неко толико пута оборио, толико пута понизио...нисам ни у једном тренутку помислила да ће се мени десити сличан или чак гори сценарио од поменутог.

   Била је среда, прохладно јануарско јутро 1987., поменути испит имала сам тог дана. Неколико пута пре тога, испит је неславно прошао, јер се професору није допао начин мог излагања. Учила сам, била сам сигурна у себе и у свој успех на испиту овог пута.

Дошао је ред да извучем питања, уочила сам да и тада професор није био доброг расположења, а томе је допринела и чињеница да је већину студената пре мене оборио.

На моје савршено излагање, професор је имао коментар :

„Колегинице, Ви са таквим медотолошким приступом материји код мене никада нећете добити прелазну оцену!“- љутито бацивши мој индекс на сто.

Била сам сломљена и разочарана.

У том тренутку, желела сам само да спавам, да спавам јако дуго.

Попила сам таблете за спавање и заспала, из сна се никада нисам пробудила.

Осећај бола и неправде ме никада није напустио. Дуго сам присуствовала његовим испитима, где сам поново уочавала неправду која је и моју душу тог кобног јутра дубоко погодила.

   Још увек се прошетам тим ходницима факултета, тихо и у свој својој немој патњи посматрам студенте који са истом муком пролазе оно што је мени било непремостиво.

И када имате осећај да вас неко посматра понекад, знајте то сам само ја...уствари, само мој дух кога и дан данас пече неправда.

Душица Краговић Обрадовић: ФФ У НС

Био је то дан као и сваки други. Кренула је на факултет пуна наде да ће положити испит. Био је то ванредни мартовски рок. У ванредним роковима се, углавном, појави мало људи, некад готово нико, а када вам испричам њену причу стхватићете и зашто. Како се приближавала факултету била је све узнемиренија. Мислила је да је трема у питању.

Факултет је био скоро празан. Звуци њених корака стварали су сабласну атмосферу. Када је стигла испред кабинета професора Н. никога није било. Како је време одмицало, почела је да губи наду да ће било ко доћи, па чак и сам професор. Ипак, професор Н. се, уз извињење, појавио са малим кашњењем. Значајно су се погледали закључивши да су сами на испиту. Била је сигурна у своје знање и у методе испитивања професора Н, али ју је плашила прича старијих студената да је кабинет професора Н. припадао професорки Т, која је у том кабинету умрла у посве чудним околностима. Студенти су зазирали од тог кабинета, а прича да се дух професорке Т. појављује изненада, док студенти пишу концепт, уливала је још већи страх.  Страх од неположеног испита био је миноран у односу на страх од духа професорке Т. Када јој је професор Н. рекао да ће отићи по кафу, крв јој се следила у жилама. Погледом пуним страха га је прећутно молила да не затвара врата, али је он то ипак учинио.

Остали су сами. Дух професорке Т, страх и она. Покушавала је себе да убеди да су то само приче, али је, упркос томе, почела да осећа њено присуство. Када се прозор, уз силовит тресак, изненада затворио, јасно јој је било да је Она ту.  Проклињала је дан када је одлучила да дође у ванредном испитном року. Међутим, било је касно. Питала се хоће ли умрети и на који начин. Паралисана страхом покушавала је да устане са столице и почне да трчи, али јој се чинило да јој је неко везао ноге. Имала је утисак да је невидљиве руке вуку назад на столицу, а притајени глас покушава да је приволи да остане. Сенке су лелујале по зидовима кабинета, стварајући још сабласнију атмосферу. Када је коначно устала, оборила је све папире са стола професора Н, свом снагом је отворила врата и почела да бежи колико су је ноге носиле. Иза себе је чула грохотан смех који се разлеже ходницима факултета. На самом улазу факултета, видела је професор Н. како се мучи да поправи апарат за кафу. Када је видео њен престрављени израз лица, схватио је да је професорка Т. опет  била незвани гост.

Након тог дана, професор Н. је одлучио да промени кабинет и да професорки Т. врати оно што јој припада. Скинуо је плочицу са својим именом, вратио плочицу са њеним именом и једном за свагда закључао кабинет са духом професорке Т.

Кажу да се и дан данас чује лупање прозора, грохотан смех и куцкање оловке, али се нико не усуђује да провери шта се ту заправо дешава.

Dalibor Mirić: OKOVI MEĐUSPRATA

Na našem se Fakultetu pre nekoliko godina počela spominjati priča zvana „Filozofski zamak“. Tu sam priču čuo kada sam krenuo na fakultet. Prvo što su mi rekli je informacija da se na Filozofskom fakultetu kreću jako čudni ljudi, da su to neki alternativci koji puše travu i misle da su umetnici. Takođe, spominjala se i kantina fakulteta. Kažu da se tamo onomad pre 60 godina otrovao student dok je jeo sendvič sa feta sirom. Kažu da je bio luksuz jesti u kantini, gde se jedan sendvič prodavao za 150 tadašnjih maraka. Mašala. Taj student je kasnije pokrenuo tužbu protiv fakulteta ali je tada nastala misterija kako se inspekcija dok je pokušavala da izvidi slučaj zaglavila između drugog i trećeg sprata, da ne kažem na međuspratu. Znatiželjan um, krenuo je da vidi šta se tamo dešava. Nakon nekoliko minuta i ja sam se izgubio i ostao tamo zatočen kao večiti student. Godinama me je portir Mile obilazio, donoseći mi sendvič i proju iz kantine. Nekad kad je imao vremena, donosio mi je i mućeni nes sa hladnim mlekom. Kupao sam se dezifenkcionim sredstvima, pa su se mnogi studenti i profesori žalili kako ga nikad nema u posudi. Jednom prilikom sam čuo studentkinju koja je plakala da je ne sruši profesorica, te  da ima vrhunskog domaćeg meda i da će se na taj način iskupiti. Gle, odjednom je prestala da plače. Moram da vam ispričam i dogodovštinu sa kopirnicom fakulteta. Mačak, koji živi u našoj biblioteci na četvrtom spratu, krišom mi je donosio literaturu, ali se problem stvarao kada je trebalo da se kopira. Rašo, čovek koji radi u kopirnici, pokušao je da shvati mačka zašto mu je potrebna skripta iz Stilistike, ali nije uspeo da mjauče. Onda sam se setio kako spremačica Mara ima dugu metlu, pa sam stavio na uvo i spojio se kroz prolaze dole do kopirnice, te na taj način objasnio Raši šta mi treba od literature. Beše baš urnebesno. Godinama sam pokušavao da izvadim uverenje o položenim ispitima, ali se onda uplela žena sa šaltera, zvana ruska frajla, koja je svaki put kad sam pitao da li mogu besplatno da izvadim uverenje – odgovarala sa „NJET“. Mučilo me je to što nisam mogao da platim jer su mi kasnile stipendije, tek tamo negde u februaru sam uspeo da izvadim uverenje, koje mi je bilo potrebno za razmenu studenata u Kini. Mnogo toga se izdešavalo za vreme mog studiranja, mnogi profesori su otrovani od sendviča kantine odlazili u penzije ili jednostavno umirali, mnogi studenti su svoje skripte nabavljali preko Raše, mačak i dalje nije imao člansku iskaznicu biblioteke, a ja, ja sam i dalje čekao da prođe vandredno stanje da izađem iz okova međusprata, i postanem akademski građanin.

12. URBANE LEGENDE FFuNS

[Napomena: komentari na vaše odlične radove iz prethodnog zadatka uskoro će biti objavljeni]

Na časovima iz narodne književnosti pominjali ste jedan od savremenijih oblika usmene književnosti poznat pod imenom urbane legende -- priče koje, kao i tradicionalni mitovi i legende, govore o duhovima, čudovištima i ostalim natprirodnim pojavama , ali su smeštene u današnjicu i moderno vreme. Neki od vas su možda čuli i neke od urbanih legenda Novog Sada, poput tunela ispod Petrovaradinske tvrđave ili duhova na Mišeluku i Vencu; ako i niste, sigurno ste upoznati sa jezovitim pričama vašeg rodnog mesta ili kvarta.

Ovoga puta, naš zadatak će biti inspirisan upravo formom i idejom urbanih legendi, s tim da mesto dešavanja vaših priča biti: Filozofski fakultet. U svojim pričama ćete osmislit hororične i fantastične događaje inspirisane "folklorom" Filozofskog fakulteta: njegovom istorijom, prostorom, hodnicima, kabinetima, učionicama; profesorima, studentima, spremačicama, portirima, "šalterušama", itd. Sve može biti građa za vašu "urbanu legendu": od ukletog web servisa i nastavnika-vampira do tragičnih ljubavnih priča i brucoša izgubljenih u hodnicima i lagumima Fakulteta. U prethodnim zadacima mnogi od vas su maštovito fikcionalizovali stvarne događaje i likove (poput našeg Kursa ili vaših prijatelja iz generacije), tako da se nadamo da ćete i ovde biti podjednako snalažljivi -- ukoliko želite, u svojim pričama možete koristiti STVARNA imena (vaših prijatelja, profesora, itd), prostorije i događaje, ukoliko mislite da će to doprineti kvalitetu priče!

Iako je ovaj zadatak konceptualno koncentrisan na fantastično pripovedanje, napominjemo da vi sami možete određivati "nivo" fantastike ili jezovitosti koji će biti prisutan u vašim tekstovima; recimo, jedna od "legendi" vezanih za kabinet 316 jes da se u njemu nalazi indeks studenta koji je ranih devedesetih, tek što je upisao fakultet, bio poslat na ratište; bivša profesorka Zoja Karanović mu je čuvala indeks sve do svoje penzije -- razloge za to možete dopuniti svojom imaginacijom. Vaše priče, drugim rečima, mogu biti i potpuno realistične; na drugoj strani, mogu biti i u potpunosti parodijske, lirske, ironične, itd. Ograničenja u pristupu zadatku, osim ovih već izrečenih, nema, i slobodni ste da osmislite "svoju" folklornu pripovest o FFuNS na sopstveni način.

***

Rok za slanje radova je petak, 1. maj (računajte, dakle, da je rok ovoga puta malo kraći: četvrtak 30. april). Ukoliko imate dodatnih pitanja u vezi sa zadatkom, pišite mejlom.

Srećno pisanje!

Ivan Benčik: "HOD PO ZLATNOM TRNJU" (Memoari Davida Glasnija)

Dragi prijatelji, verni čitatelji i ljubitelji pisane reči, sigurno ste primetili moje neobično dugo odsustvo, kao i manjak novih tekstova i recenzija. Ne brinite sa mnom je sve u redu, još uvek sam živ i zdrav. Bila su to duga 3 meseca i sam sam iznenađen da je prošlo toliko vremena. Razlog svemu tome je bilo čitanje gigantskih memoara Davida Glasnija “Hod po zlatnom trnju”. Ako nikada niste čuli za ovo ime, ništa ne brinite, nemate razlog za stid, do pre 3 meseca za njega nisam čuo ni ja.

Zapravo, to ime me je i privuklo da kupim ovu knjigu jer sam kao učenik gimnazije imao sličan pseudonim pod kojim sam pisao poeziju, uglavnom veoma lošu. Dodatno me je zaintrigirao i obim ovog dela, ono se prostire na kolosalnih 1769 stranica!

Još uvek sam pod utiskom ove knjige prijatelji, ali ne znam šta da vam kažem o njoj. Ona je daleko od savršene, miljama daleko, a opet na nekim poglavljima bio sam potpuno obuzet njom i momentima lepote koji su neočekivano isplivavali na površinu. Teško mi je da o ovoj knjizi sudim i pišem, ali mogu sa lakoćom da priznam da mi nijedna pročitana knjiga za mojih 78 godina života nije zadala ovoliko muka i dilema.

Verujem da je David Glasni takođe pseudonim, jer internet ne poznaje takvo ime, mada ko zna? Zanimljivo je spomenuti da se i samoj knjizi teško ulazi u trag, primerak koji držim u ruci je izdala kratko živeća izdavačka kuća Phaedra Books 2058. godine i to je jedino njeno izdanje.

Upravo dilema da li je ovo delo zaista memoar stvarne i žive osobe ili je pak, reč o fikciji, predstavlja ključno pitanje vezano za „...Zlatno trnje“ . Zašto?

Ako je ovo delo – fikcija, osećam se slobodnije da o njemu sudim i usuđujem se čak da kažem i kako se graniči sa nekim sjajnim delima koje odavno nazivamo genijalnim, uprkos stilskoj šizofreniji i nedostacima koje delo poseduje.

Ako je ovo delo pak memoar, nečija literarna ispovest, ako je makar polovina ovih memoara istinita, onda sam siguran da imamo posla sa psihički nestabilnom osobom – ludakom, osobom kakvu u svom životu ne biste hteli da upoznate, pošto sadržaj ove knjige jeste uznemirujuć, problematičan i nemoralan. (Mada, da li to zaista može da joj poništi književnu vrednost?)

Siguran sam da ako ste ovaj blog čitali ranije znate da potpisnik ovih redova nije sklon moralisanju, pogotovo ne u književnosti. Ostavljam taj zadatak puritancima i sveštenicima. Siguran sam i da ste već svesni činjenice da je isti potpisnik bio kolega na fakultetu sa našim velikim savremenim autorima poput Lazara Lazarevića - Zole i Stefana Ilića. O svojim doživljajima na njihovim poetsko-dionizijskim večerima organizovanim u njihovom nekadašnjem stanu u Futoškoj ulici, već je bilo reči u nekom od prošlih eseja. Još jednom da napomenem, učestvovao sam dobrovoljno na tim performansima. Toliko o mom moralisanju.  Pređimo na samo delo. Upozoravam vas da sledi otkrivanje radnje.

Glasni svoje memoare započinje sa jednim od najtraumatičnijih događaja u svom životu. Prvi prizori u delu su opisi panonskih pejzaža koje Glasni posmatra kroz prozor kupea, opisuje voz kojim putuje i druge putnike koji su u kupeu sa njim, među kojima su i njegov mlađi brat Erih i njihova kućna pomoćnica Ana koja ih prati na putovanju.

U Budimpešti presedaju u voz za Košice odakle bi trebalo nastave put do jezera Zemplinska širava, gde porodica Glasni poseduje vikendicu. Međutim, javljaju se komplikacije i prinuđeni su da provedu dva dana u Košicama u toku kojih se u Slovačkoj dešava državni udar (Junski prevrat iz 2031. godine) i ekstremna desnica uz podršku policije dolazi na vlast. Braća Glasni se nalaze usred svog tog haosa i svedoci su policijskoj brutalnosti koja nastupa tih dana. Do njih stiže vest da je njihov otac uhapšen na njihovom imanju na Zemplinskoj širavi – revoltirani, pridružuju se protestima 16. juna, gde kao i većina učesnika bivaju pretučeni i uhapšeni. Scene nasilja su opisane izuzetno realističnim stilom. Dok Davida odvlače u maricu, on posmatra kako oko Eriha sevaju policijski pendreci. Nikad više neće videti svog brata, niti će ikad saznati šta mu se dogodilo.

U zatvoru, doživljava nervni slom. Tamo, zapravo i započinje sa pisanjem ovih memoara da bi sebi prekratio vreme. Prvu godinu svog zatočeništva opisuje detaljno i sa velikom pažnjom. Ton njegovog pisanja se osetno menja, postaje sve mračniji i mučniji.

David sklapa prijateljstvo sa mladim slovačkim komunistima. Zaoštrava svoje političke stavove.
U toku pisanja često vodi polemike sa samim sobom.

Nakon 34. poglavlja, gotovo da se više ne govori o zatvoru (tek u tri: 43., 51. i 58.).
Umesto toga, David nam otkriva više o sebi i životu pre zatvora. Saznajemo da je iz bogate jevrejsko-slovačke porodice iz Srbije, saznajemo o njegovom odrastanju u Senti i o njegovim studentskim danima u Beogradu i Ljubljani.

Memoari dobijaju zanimljiv obrt ovim postupkom. Više ne posmatramo Davida kao neku nesrećnu ličnost koja je toku jedne nedelje ostala bez porodice, mi sada uviđamo kako je razdor u njegovoj porodici započeo već sa dolaskom Eriha na svet, a produbljuje se sve više kako David stupa u adoloscentske godine. Lik oca – hladan, odsutan, a majka – prestroga, gruba, ali fizički privlačna žena i latentna lezbejka. 

Mogu da zamislim kako bi se neki frojdovac silno zabavio nad ovim memoarima.

Nemogućnost da ispuni iščekivanja svojih roditelja koji su pak, nezainteresovani za njegove želje i snove, stvaraju od Davida buntovnika koji ne trpi nikakve autoritete i pravila. U Beogradu upisuje komparativnu književnost, uprkos velikom protivljenju roditelja. Postaje roadie za jedan pank bend i sa njima obilazi Srbiju, usput eksperimentiše sa drogama i seksualnošću, posećuje kafane i klubove, pridružuje se new age sekti (na kratko), diluje po Voždovcu (na kratko), upoznaje tri sestre romskog porekla - Merimović, one su umetnice koje se useljavaju kod njega i on im postaje neka vrsta seksualne igračke.

Zanimljivo je kako Glasni prekida jedan opis njegovih orgija sa sestrama u 51. poglavlju i kao hladan tuš, prelazi na opis hladnog zatvorskog dana u kom saznaje da mu je jedan slovački prijatelj prethodne noći bio silovan do smrti od strane pijanih stražara.

Zaljubljuje se u najmlađu sestru Mariku i s njom beži u Ljubljanu u tajnosti. To traje oko pola godine. Otac ga se u tom periodu odriče i govori mu da više nije dobrodošao kući.

Ceo taj ciklus retrospekcija završava tako što se dve godine nakon ljubljanske epizode vraća kući na nagovor brata Eriha. Majka im se razvela od oca da bi živela sa svojom ljubavnicom. Erih želi da on i David posete oca koji se povukao u sebe, prepustio melankoliji i samoći na slovačkom jezeru.

U 58. poglavlju nakon 3 i po godine zatočeništva, pod pritiskom sankcija Ujedinjenih Nacija, Slovačka pušta političke zatvorenike na slobodu. Ovde kreću nove, sumanute avanture Davida Glasnija.

Uz pomoć prijatelja iz zatvora, uspeva da dobije lažne isprave i napusti Slovačku. Dok čeka isprave, na ulici ugleda prosjaka koji liči na njegovog oca. Učinilo mu se da ga je starac prepoznao, međutim obojica su se okrenuli jedan od drugog i otišli u suprotnim pravcima. Taj prizor, kao i onaj kada je poslednji put video brata, pratiće ga do kraja života.

Nastanjuje se u Norveškoj. Ne opisuje kako i zašto baš tamo. Radi u fabrici kao i svi imigranti.
Nakon nesreće u fabrici, završava u bolnici gde sreće Mariku koja tamo radi kao čistačica. Život konačno kreće na bolje po Davida Glasnija, on i Marika se sele na selo i ona zatrudni. Ovde se Glasni više služi poezijom da bi govorio o njihovom zajedničkom životu. Često opisuje prirodu. Marika nažalost umire na porođaju. Njihova kuća nestaje u požaru koji je sam podmetnuo. Ovde se memoari na kratko prekidaju.

Usleđuje nekoliko stranica ispunjenih mračnim i perveznim crtežima i erotskim sado mazo pričama. Tu je i jedna eksperimentalna drama naslovljena  - „Idioti u 4 čina“, ali David izgleda, nikad nije stigao ni do kraja drugog čina.

Opisuje ukratko kako se autostopom domogao Danske i kako dobija posao kao konobar na nekom prekookeanskom kruzeru (poglavlje je napisano u vidu dva intervjua, prvi sa vozačem sa kojim putuje, a drugi sa agencijom preko koje dobija posao)

Još manje informacija daje o tome kako je sa kruzera završio na brodu koji krijumčari opijum, sve to opisuje u jednom kratkom poglavlju bez mnogo detalja. Otkriva kako je u Norveškoj jedva izbegao zatvor jer je hteo da izvrši atentat na nekog političara, međutim ceo plan mu je komično propao.

Nekako se našao na Tahitiju, ponovo ne znamo kako. Radi kao šanker, ribar, čuvar plaže, čistač i na kraju završava u rudniku nikla. Nakon godinu dana rudari započinju štrajk koji eskalira u oružanu pobunu protiv francuskih vlasti. Ističe se u gerilskim borbama i napreduje do čina komadanta. Revolucija daje novi smisao Davidovom životu i u memoarima piše vatreno o njoj i svojim saborcima. Postaje neka vrsta učitelja, propoveda marksizam i učestvuje u planiranju buduće nezavisne države. Nakon rata, kao istaknuti heroj revolucije dobiva od sada Nezavisne Republike Tahiti jedno maleno ostrvo, netaknuto modernim svetom, na poklon.

Svoje dane provodi  u društvu mladih Tahićanki i kastriranih dečaka, zarađuje od uzgoja kafe i šećera, meštane uči tehnici pečenja rakije od manga, piše dečije priče za školsku lektiru koje finansira nova vlada i prevodi „Liriku Itake“ na tahićanski jezik.

Sve vreme razmišlja da li je njegov život prokletstvo ili blagoslov.

Memoari se završavaju sa krajnje bizarnom pripovetkom ispropovedanom u prvom licu iz perspektive poslednjeg jednoroga koji se budi iz sna i beži pred kraljevskim lovcima koji žele da ga usmrte jer pomoću njegovog roga mogu da izleče svoju impotenciju.

*

Na prvi pogled, stvarno deluje kao upitno da li bi trebali ovu ispovest jednog putujućeg erotomana, narkomana i buntovnika bez razloga da uzmemo u obzir kao ozbiljno književno delo?

Mislim da bi. Mada sam prilično siguran da nikada neće završiti u školskoj lektiri.

Delo je užasno dugo, istina, ali vas nakon nekog vreme potpuno uvuče i ostavi nezasićene.

On je neugledan član zajednice i marginalac, razume se, ali je takođe i filozof i pesnik.

Skače sa jednog stila pisanja na drugi, ponekad se čini kao da nije mogao da se odluči za jedan, ali na nekim mestima kombinovanjem dobija neočekivane rezultate. Glasni dobro opisuje ljude i prirodu, ali na nekim mestima jednostavno udavi sa svojim jezičkim vratolomijama. Inkorporacijom raznih književnih rodova i vrsta, on stvara jednu novu, hibridnu vrstu memoara koji su obogaćeni i sa njegovim crtežima koji slikovito predstavljaju autorova raspoloženja.

Da li je delo poučno? Možda, ako neka pouka postoji, onda bi to bila da je život nepredvidiv i da vas ništa ne može pripremiti za ono što sutra dolazi. Uostalom ako čitate romane da biste nešto naučili iz njih – ostavite ih i pređite na enciklopedije i priručnike. To bi vam i sam Glasni rekao.

Ivan Benčik
17.04.2072.

Tamara Radević: NOĆNE MORE O MORU NOĆU

Poštovana Tamara,

Vi se, izgleda, ne biste složili sa Valerijevim „ni san niti sanjarenje nisu obavezno poetični“. Ne postoji priča u Vašoj zbirci kratkih priča koja nije poetična. Mada moram Vam reći da su ankete pokazale da većina čitalaca preferira priče sa fabulom,ali u više od pola vaših priča ona izostaje.

Čak i tamo gde fabula izostaje, ona ne nedostaje, jer su priče bez obzira na to uzbudljive i upečatljive. Priča kao što je npr. „Mešanje“ je slikovit i živopisan opis vođenja ljubavi junakinje sa morem. Iako na prvi pogled ne deluje kao da bi se ova priča mogla nazvati noćnom morom, kroz nju ste suptilno provukli nit jeze. Ta priča je odlična kao uvodna, prva u zbirci, pre svega zbog rečenice kojom se završava: Mesec je izronio nežno udavivši sunce u sopstvenim bojama.

Posebno je interesantna priča „Nemir“. Kada bi ta priča bila slika, kada bi se posmatrala npr. s leva na desno, u krajnjem levom uglu bi bio realističan prikaz junakinje koja sedi na obali mora, kojoj se pridružuje nepoznati muškarac koji započinje najobičniju konverazaciju rečenicom „Ne znam baš dobro engleski“, sa čudnim akcentom. Kako pogled klizi desno, vidimo flaše piva u pesku, talase... Junakinja kaže da tu oseća mir, i tu slika počinje da se krivi, počinje da se ceri, da vijuga, postaje strašna, zaleđena, krvava a desno je potpuno iščezlo. Moram priznati da me je antagonist u ovoj priči asocirao na Bulgakovog Volanda. Priča je izuzetna i zbog razgovora ova dva lika o miru tokom nemira, koji postavlja mnoga pitanja na koja i dalje nemaju odgovor, ne samo zbog gradacije bizarnosti.

Poslednja priča „Proždiranje“ je i najbizarnija. Opis muškarca koji gleda svoju ljubavnicu kako se pretvara u meduzu tokom seksa u moru pod reflektorima mesečine, kako ga guta vaginom, silne onomatopeje... To je sve bilo previše za mene, ali verujem da se određenoj čitalačkoj publici dopalo. Meni bi lično bilo lakše da to sve ne posmatra taj mali dečak sa sladoledom...

To je samo deo onoga što bih hteo da kažem. Ali tražili ste mišljenje a ne roman, zar ne?

Srdačan pozdrav!

Nastavnik Milenko Gohlubović

Dajana Rastović: ČEKAJ ME I JA SIGURNO NEĆU DOĆI

Zbirka kratkih priča „Čekaj me i ja sigurno neću doći“ na veoma interesantan način izokrenula je perspektivu nekih od najpoznatijih dela svetske i domaće književnosti. Autorka se bavi prevashodno ljubavnim pričama u kojima stvara neočekivane rasplete, pa tako oni u nekim slučajevima, čak, i umesto tragični postaju smešni. Kao uzrok za stvaranje ovakve zbirke priča autorka je navela prezasićenost čitalaca temama koje su već viđene i obrađivane i pri čemu dodaje da je gotovo nemoguće dati neki novi, nesvakidašnji doprinos književnosti. Tako je ona rešila da za podlogu uzme već poznati materijal i od njega napravi jednu novu građevinu. Pisala je o Evgeniju Onjeginu i Tatjani Larin, Hamletu i Ofeliji, Ahmetu Šabo i Tijani, Ficvilijamu Darsiju i Elizabet Benet, Romeu i Juliji, Konstantinu Simonovu i Valentini Serovi, delima Mirjane Jakovljević i mnogim drugim.

Autorka je kao građu za pisanje ove zbirke iskoristila 36 već poznatih, postojećih ljubavnih priča. Neke od njih poznate su svima (poput Ane Karenjine i Vronskog), ali su mi se mnogo vieš dopale one manje poznate, za čije ćemo se pojedinosti svi mi zainteresovati nakon pročitanih priča. Nije potrebno pročitati priče kako bi se uvidelo koja je autorkina namera, to je i više nego jasno iz naslova koje im je dodelila. Kako ne bih otkrivala isuviše, ali kako bih ipak otvorila prozor koji dozvoljava pogled na ono što vas čeka u knjizi, ukratko ću vam prepričati jednu od njih.

U jednoj od priča, čuveni Romeo umesto otrova pije laksativ, pa je umesto u grobu završio u toaletu. U međuvremenu dolazi glasnik koji govori da je Julija živa, ali svaki put kada bi potrčao prema Juliji koja ga je čekala, morao je da se još brže vrati nazad. Ona je sate i sate provodila čekajući ga, a  kada se konačno pojavio olakšan za bar 7 kilograma, rekla mu je da je običan seronja i da sa takvim slabićem ne želi da provodi život. Tu je prekinuta njihova ljubavna veza, ali život je nastavljen.

Sve nesrećne ljubavi i još nesrećnije sudbine autorka preokreće, i daje rasplete koji su realistični, i istovremeno sasvim mogući kao ishod. Ona se ne udaljava previše od originalnog teksta, ali nam zabavu nudi baš onda kada nam pruža odgovor na pitanje: „Šta bi bilo kad bi bilo drugačije?“

Ono što povezuje sve ove priče, doduše na drugačiji način, jeste motiv čekanja, i ljubavi koja nikako ne dolazi, što je i pokazano naslovom ove zbirke koji nudi sasvim jasnu aluziju na poznatu pesmu Konstantina Simonova.

Što se tiče nedostataka ove priče, sasvim je izvesno da oni postoje, kao gotovo i u svim knjigama koje su napisane, ali se mora uzeti u obzir da je ova knjiga napisana da bi poslužila kao razonoda. Moglo bi se, možda, zameriti i neozbiljnost sa kojom ova zbirka pristupa delima koje je viševekovna književna tradicija ocenila kao kvalitetne, proglasivši ih lektirama i svrstavši ih u školske udžebnike širom sveta, ali možda od samo toliko vrednih stvari i mogu nastati dobre parodije.

Ova knjiga neće se naći na spiskovima knjiga predloženih za velike, zvučne nagrade, jer ništa u njoj nije pompezno. Ona nije napisana da bi vas produhovila ili poučila nečemu, i ako to tražite od nje, onda ste na pogrešnom mestu. Ova knjiga naći će se na policama vaše biblioteke i ponudiće vam zabavu onda kada vam je to najpotrebnije.

Slaviša Trivković: INTERMECO U E-MOLU (Peto, dopunjeno izdanje)

PREDGOVOR SAMOG AUTORA

Od trenutka kada je moje djelo dospjelo u prostorije udruženje građana Epimeleia, moga tadašnjeg velikog druga, a kasnije urednika i sadašnjeg kuma, Branislava Aleksića, koji je prvi i štampao Intermeco, pa sve do ovog sadašnjeg trenutka, kada se, eto i ja, po prvi put javno oglašavam, o svijetu nastalom iz E-mola zaista se mnogo toga reklo. Mnogo pitanja je iznijeto, nepotrebno, mnogo nedoumica se ni iz čega stvorilo. Književna kritika je sve ove godine radila svesrdno i pomno. Mirisala je i ono čega nema, niti je bilo. Hvatala se i za moje tišine, kojih je, ruku na srce, među mojim riječima najviše i bilo. Tražila je i njih da branim, da ih prekidam. I da želim, zaista ne bih znao kako. Zato sam sad, svojom voljom, u svojevrsnom egzilu: ne oglašavam se, ćutim, ne pišem i ne stvaram. Ne izmišljam. No, sve mi se čini da nešto ipak dugujem. Sebi ništa, sa sobom sam načisto, valjda njima, onima koji u mene, više nego u moje riječi, uporno upiru prstom. No, to me i prodalo, zato se ovim putem i oglašavam, da i ja dam svoj konačni sud o stvarima koje su i samog autora, eto, dobrano pretekle i prerasle.

Naime, Intermeco u E-molu začet je jednog kasnog martovskog dana 2019. godine u maloj sobi studentskog doma u Novom Sadu, kada sam, u ranim četrdesetim, slušao treću godinu srpske književnosti. Neispavan i mamuran, umoran od prethodne noći, odlučio sam da sa ostatkom dana uradim nešto drugačije. Sada, kada se osvrnem na to vrijeme, poželio bih da mi moj tadašnji cimer, danas ugledni političar, kao i obično ubrani pravo i da hodam, a kamoli da se hvatam ičega konkretnijeg.  Zaista bi spasao i sebe i mene. No, tada je na moje veliko iznenađenje bio već dobrano budan i raspoložen. Zašto Intermeco, i zašto iz E-mola? Prosto, bi mi je neophodan predah, taj međučin, lagani uvod u nešto što bi kasnije značilo promjenu, odsustvo svega onoga od ranije. Nisam tu promjenu dočekao, naprotiv. Pošto sam u to vrijeme nevješto svirao gitaru, većinu melodija bih počinjao skoro redovno iz istog hvata, iz E-mola – bio je najjednostavniji. Odatle takav naslov. Potom sam prosto nabrajao sjećanja, ona glavna, počevši od onog prvog, ratnog, kad je lelek mudžahedinskog odreda dopirao tik ispod našeg kućnog prozora, i kad sam nedvosmisleno i jasno vidio i kušao smrt, gvozdenu, slankastu, onu sa napukle usne koja je u padu srela pod, gdje sam, zajedno sa majkom sačekao da glasovi konačno utihnu. Zašto takav početak? Pa upravo sam tada počeo. Jednostavno i po inerciji, sljedeći opisi su prikazivali uplašena, mršava dječaka kako do škole trči veći dio puta, sve u cilju da preživi kristalno jasne odsjaje snjaperskog sočiva koji su nepogrešivo i jasno šarali sjene proređenog drvoreda. I dan - danas, kada prolazim tim putem, sada asfaltiranim, osvijetljenim, instinktom onog koji preživljava, nervozno posmatram okolna brda i gole nišane. Nije ni čudo da sam dugo poslije toga stasavao u strahu i prkosu, sa pritajenim refleksom koji se nepogrešivo aktivirao pri dodiru sa bilo čim što nije bilo moje i naše. Da li je opravdano to što sam nekoliko godina kasnije, u srednjoj školi, umjesto zvona za kraj časa, iz Omladinskog centra naše gimnazije pustio to  su, majko, hrabri borci, to su Knindže Krajišnici - onoliko jako koliko je to razglas dozvoljavao? Nije. No, tamo, među mojim sjećanjima, stoji i ono što sam trpio dugo poslije toga. Ne kažem ni to da sam pogriješio, zašto bih? No, oni koji nisu, pročitaće i to. Da li je opravdano i to što sam se sa dobrim i dragim drugom, s kojim sam dijelio sobu Bajića, u kojoj kapljici preko, više puta skoro potukao oko ratnih zločina u Bosni, te oko njegovog nacionalnog opredjeljenja? Nije, naravno da nije, ali sam i to svesrdno zapisao, pa se, eto, iz svega toga sada mjeri nivo moga nacionalnog izražaja. Iz kog razloga: to su moja sjećanja, ne tuđa, pa im je itekako mjesto tu, među mojim redovima. Svako od nas je produkt niza situacija, niko nije nastao i iz čega. Svi koji kažu drugačije, debelo će slagati: i mogu, sve sem sebe. Uostalom, može li se pogriješiti sjećanjem? Ta ona jedino i postoje, ni ovo sad, ni ono docnije nije prisutno i veliko koliko makar i jedno sjećanje od maloprije, od juče. Da li Je Intermeco mogao biti malo više politički korektan? Ako mi je išta krivo onda je to bez svake sumnje politička korektnost. Nigdje nema takve i tolike laži koliko u njoj. Zato, krivim tumačenjem, ovi zapisi itekako mogu poslužiti kao produžena ruka situaciji, ovoj ili onoj. No, ne marim mnogo za to: svako uzima ono što njemu odgovara. Da li je ovaj predgovor mogao izostaviti pojedine segmente iz zapisa? Nije. Ovo je moje svojevrsno upustvo onima kojima su takva tumačenja jedina validna, da na ovom mjestu prekinu sa svakim daljim čitanjem - ovo nije mjesto za njih. Pored atributa da sam četnik i ksenofob,  zbog Intermeca iz E-mola, spočitava mi se i bilo kakav nivo moralne odgovornosti, ta kategorija prosto izostaje. Dugogodišnju djevojku sam skoro odmah po dolasku na studije književnosti mijenjao za bocu, za mrak, za mlađu, za drugu mlađu, za treću. Da li su dalje slike eksplicitnije od onakvih kakve zaista jesu bile? Možda i jesu, možda zaista i nisu. Trudio sam da obuzdam sopstvenu uobrazilju, tupo piljeći u nered koji me je okruživao.No, bilo je teško. Suptilnosti i umjerenosti ima taman toliko koliko opisana situacija zahtjeva - nema je tamo gdje nije potrebna i živa. Na kraju krajeva, koliko suptilnosti dozvoljava i trpi jedan takav žanr danas? Da li sam nekoga tako unizio, vjerovatno jesam, no zaista ne držim mnogo do pritvornosti i skrivanja, na koncu, da li je to zaista i važno? Svoje razloge iznosim onoliko prosto koliko to riječ može otrpjeti. Moji međučinovi upravo i jesu takvi, oslobođeni dubljeg značenja, faktografski, gotovo stenografski. Međutim, nisu monohromatski, nisu isprazni. Rečenica ima jasan tok, ona prati misao, oštru i budnu. Tamo, gdje sa ta misao tupi i grana,ona prelazi u blagu banalnost i patetiku, postaje basnoslovno dosadna. No, ni to nije izostavljeno, zašto bi bilo?! Ono što kritika ovom djelu najviše zamjera jeste izostanak poetičnosti, one po kojoj je prisutni autor do Intermeca bio poznat. U tom smislu, kažu, Intermeco ne posjeduje nikakvu umjetničku vrijednost. No, ne uzimaju u obzir da moji memoari nisu ni imali takve pretenzije, nisu zbog toga ni začeti. Nastali su kao svojevrsna ispovijest, ona koja će, meni prvenstveno, biti podsjetnik na moju sopstvenu žuč i jed, na život opor i sladak, onaj koji je prošao i koji prolazi. I zaista, ovako predstavljeni i materijalizovani, izgledaju mi živi i plastični, i svjedoče o meni samom koliko i moja nazočnost u ovom trenutku. Da li se Intermeco može čitati kao testament? Ne, za razliku od memoara koji se pišu pred kraj života, ovi moji su, volim da vjerujem, pisani sredinom ovog mog zemaljskog bitisanja. U njemu se ne čitaju posljednje želje, niti se kome jadam. Jednostavno govorim i pričam. Na kraju, Intermeco ne treba uzimati za ozbiljno, ni u jednom momentu. To je zabavno štivo, razigrano, duhovito, ali na mahove melanholično i depresivno. Ništa posebno, ali istinski moje. 

S.T.

Sara Matin: ATAKA

U okviru ovogodišnje edicije „Prva knjiga“ Matice srpske, objavljena je i zbirka priča Sare Matin „Ataka“. Kratka proza, kao opredeljenje sa kojim se stupa na književnu scenu, samo po sebi predstavlja izvantekstualni signal za tumačenje, koji uvek priziva u svest pretpostavku o pojačanom smislu za sintezu misaonih sadržaja.

Pođe li se od naslova, može se reći da on implicitno postavlja zahtev, koji može da se uzme kao determinišući za ostale priče iz zbirke. Naime, ataka (it. attacca) predstavlja muzički termin, odnosno imperativ koji kompozitori stavljaju na kraju dela kompozicije da bi usmerili izvođača da pređe bez pauze i predaha na sledeći odeljak („nadoveži odmah!“). U tom smislu, konstantnost kretanja i svest o kontinuitetu pokazuju se kao glavna dijalektika teksta.

Zbirka se satoji od sedam priča. Na početku zbirke nalazi se priča „Rene Šar u staklenoj bašti“. Ovo je ujedno i najduži tekst iz knjige i predstavlja pokušaj ponovnog oživljavanja velikog francuskog pesnika. Naklonost i privrženost pesniku, potpuno je jasna. Priča funkcioniše kao dijalog sa Šarovim delom „Hipnosovi listići“. Naime, pesnik je ovo delo napisao dok je bio aktivan član pokreta otpora u Francuskoj za vreme Drugog svetskog rata. Koliko god da je nemoguće izgledalo dosegnuti lepotu, održavao je praksu pisanja, kao potvrdu da nastojanja ljudske svesti nisu uzaludna. Autorka u svojoj priči šeta sa Šarom kroz staklenu baštu, gde pesnik simbolično bere listove biljaka. Nakon jednog ubranog lista, pesnik i autorka razgovaraju o ponekim od 237 zapisa iz „Hipnosovih listića“. Pesnik je tako prikazan poput hodajućeg dnevnika, gde sa jedne strane-šetnja i, sa druge strane- priroda dnevničkog zapisa koja uvek traži sledeći datum i sledeće beleženje, predstavljaju potrebu za kontinuitetom, za  nikad završenim saopštavanjem.

Priče „Egzekucija Pjetra Karusa“ i „Magdalena“ takođe tematizuju živote ličnosti ali fokus nije na njima samima, već su one uzete kao kalupi za direktno istorijsko prikazivanje događaja ili za lirsko promišljanje. Naime, Pjetro Karuso bio je italijanski fašista i šef italijanske policije tokom završnog dela Drugog svetskog rata. Prvi deo priče jednostavnim jezikom opisuje vreme, okolnosti i posledice fašističkog masakra organizovanog od strane Karusa, dok drugi deo priče dosta lirizovanim jezikom opisuje egzekuciju iz ugla sveštenika koji sebe vešto analizira,pokušavajući da shvati zašto ne prestaje da oseća lepotu prirode oko sebe, iako na stolici pored njegovih nogu sedi mrtav Karuso. Magdalena takođe posmatra Isusa nad kojim je izvršena smrtna kazna. Autorka daje imaginarni zapis u formi jevanđelja. Reči su , međutim, oslobođene konteksta religije i predstavljaju Magdalenin žal za Isusovim dodirom i Magdaleninu želju da dok god bude živa priča o njemu. Zanimljiv je motiv toplote Isusovog tela za koje Magdalena kaže da „neprestano, neosetno podrhtava“ i da je ono „uvek tu“. U tom smislu, telo čija toplota izgleda nepotrošivo jeste zapravo ono telo koje želi. Tako se Isusov večni život predstavlja iz nove perspektive, odnosno iz perspketive želje koja ne sme biti zadovoljena.

„Invazivna metoda“ nudi najviše mesta za analizu i polemiku. Naime, u njoj je prikazan izvesni florealno-faunalni čovek za operacionim stolom. Čitava priča predstavlja govor doktora o fizionomiji takvog čoveka kao i životu koji je vodio pre nego što je pokušao da se ubije. Priča je izrazito kompleksna i zahteva detaljno poznavanje medicinske terminologije, vrsta ptica, morskih životinja kao i različitih mitova o postanku sveta. S druge strane, postoje delovi priče koji su gotovo morbidno humoristični. Tako florealno-faunalni čovek „sav isfotosintezira po sebi“ kada ugleda „Convallariu majalis“, odnosno đurđevak. Jasno je da Matinova uvek piše priču imajući u vidu čitaoca. Međutim, ona ne traži samo obrazovanog čitaoca, već hiperobrazovanog i hiperinformisanog. Upravo ta vrsta književnog elitizma mogla bi odbiti dobar deo čitalačke publike. Ne samo da treba polomiti kost i stići do srži, već treba znati i svaku pojedinost o hemijskom sastavu srži. Premda uglavnom zanimljiva, takva priča ume biti i zamarajuća.Već pomenuta sposobnost sinteze prevazilazi ponegde zakone kratke priče i prelazi u pesmu u prozi. Najčešće je to u onim delovima teksta gde apstrakcija ne može da izdrži teret dodatnog objašnjenja. Gotovo kao po pravilu, koje podseća na strah od poezije, tu se javlja i autoironija koja često remeti utisak pročitanog.

Međutim, priče „Nemoj jako“, „Nigde nije toplo“ i „Bliski, stanite sa strane“ predstavljaju već potpuno drugačiji način pisanja. Sve tri priče prepliću motive sećanja i zaborava, smrti i preosetljivosti:

„Osećaj jednak neprekidnom gledanju u Sunce. Ljudi često imaju želju za jednim malim iskušenjem, odnosno testiranjem svojih mogućnosti- koliko dugo su sposobni da gledaju u Sunce, a da ne okrenu glavu? Posle nekoliko sekundi, čovek počinje da trepće, mršti se i krivi vrat. Polako se gubi koncentracija i nestaje osećaj za bilo šta drugo. Počinje da se preispituje, zašto je nužno istrajati u ovakovoj banalnosti koju je sam sebi zadao? Od ovog može da se oslepi. Ljudi  uglavnom potpuno okrenu svoje telo od Sunca i otrče u sobu sa spuštenim roletnama. Neki, bez naglog okretanja, samo zatvore kapke i pokušavaju aktivno da razmišljaju, kao da zlatni ubica sa neba, pre samo par sekundi, nije pokušao da ih povredi, kao da nikad ni nisu saznali da su sposobni jednog dana da se zaustave i neprimetno dignu ruku na sebe.“(„Bliski, stanite sa strane“)

„Ataka“ može da se shvati kao preispitivanje smrti i preispitivanje svih njenih negacija. Preći bez predaha na sledeći odeljak, nastaviti kretanje, čin je otpora i radosti života, ali to je uvek napad koji računa na svoju neprimetnost. Šar, iz prve priče, nimalo više ne zvuči čudno u svojim razmišljanjima, dok se mučio da ubere jedan list: „Da, izgleda da nije bilo potrebe da smrt bude veliko poentiranje, veliki zaključak i svečani kraj jedne misli. Čovek pun života ima u sebi jedan vitalni zrak, koji odlučuje o svakom sledećem taktu. Zamislite Kamijev vitalni zrak kako kao ljubitelj pozorišta planira scenu (samo)ubistva. Osumnjičenih će biti mnogo-slučaj, neistomišljenici, automobil, Mišel. Na kraju postojaće scena - mehanizam od metala srastao sa korom drveta i mrtvo telo koje celiva kulturu i prirodu. Zaista, čovek je svuda.“

Dušan Karabasil: MOČVARA, MOZAK

Malo je reći da je Močvara, mozak, mašina pretenciozan, krajnje megalomanski projekat jednog neafirmisanog autora koji očigledno želi da privuče pažnju na sebe ovakvim prvencem. Doba „velikih tema“ je davno prošlo, i postoje više nego dovoljno čvrsti razlozi, poznati svakome ko se iole razume u književnost, zašto nije moguće više pisati na ovaj način kojim to čini Karabasil.

Naime, u romanu je ispletena priča o životu neimenovanog slikara, koji je sav napor uložio u svoje monumentalno delo nazvano Močvara, mozak, mašina, kojim bi obuhvatio ključne pojmove čovekovog „uzdizanja“. Radnja se odigrava u bliskoj budućnosti, glavni junak je mlad čovek sa svojih trideset i kusur godina, koji u želji da stvori istinsko umetničko delo, u isto vreme rezigniran tokovima modernog života u gradu, odlazi da živi u malom, izolovanom seocetu na planini. Osnovna teza priče je svakako kliše, od kojeg, kao što ćemo videti, ne odstupa dobar deo ovog dela.

Svoje dane on provodi u kolibi, upoznajavući krajolik, malobrojno stanovništvo, obližnju šumu i planinu na kojoj se nalazi. Na svojim dugim šetnjama kroz prirodu promišlja na različite teme, vraćajući se u prošlost. Nekoliko puta ostaje noću da prespava u šumi pod otvorenim nebom, i ovakav život počinje sve više da mu godi, što se vidi i po njegovom stvaralaštvu - ideje svakodnevno iskrsavaju u njegovoj svesti i on počinje da radi na svom delu. Ne može se smetnuti s uma patetično pastiširana tema povratka prirodi, koja je karakteristična za neke davne epohe, a koja je opet sve češće tema svetskih dušebrižnika, kao i ona koja sledi – tema klimatskih promena i njihovog uticaja na planetu. Čini se da ovde autor cilja na „sigurne poene“.

Takoreći, u isto vreme, širom sveta se dešavaju katastrofalne poplave, usled globalnih klimatskih promena, čovečanstvo je primorano da se seli na brda i planine. Ubrzo intimni krajolik umetnika biva naseljen ljudima iz različitih sredina koji svoje utočište pronalaze na planini. Sve ono od čega je bežao dočekuje ga tamo gde je pobegao. Ovde nastaje presek dela, roman se račva i ubrzava. U prvi mah njega greje „sveopšte bratstvo ljudi“ koje se rađa zbog životnih neprilika bliskih svakom pojedincu, ali nedugo zatim on uviđa svu ispraznost života u ovakvoj zajednici i polako se povlači u unutrašnjost šume, a vremenom i u obližnju pećinu koja će postati njegov stalni dom. Dobro, pa zar mora opet? Izgleda da mora, ali idemo dalje.

U pećini nastavlja manično da radi na svojoj slici i jednog dana posle kratkog predaha, iznebuha, biva zapanjen delom koje je stvorio. Do kraja nije jasno i ostaje pitanje da li je on zaista to delo stvorio, ili je samo halucinirao. Verovatno na to pitanje niko ne može dati siguran odgovor, osim (možda!) samog autora. Ono što je činjenica, nakon ove manične epizode naš junak je trajno poludeo.

Glavni tok romana prate epizode iz života jednog praistorijskog čoveka, čini se, takođe umetnika, jednog od prvih, koji baulja po praistoriji i šara po pećinskom zidu. Isto tako, pojavljuju se poglavlja sa nejasnim opisima kretanja kosmičkih tela. Ali nakon manične, „pećinske epizode“ glavnog junaka romana, možemo prozreti da su ove epizode bile samo uvod u konačno ludilo - iz njegovog preopterećenog mozga iskrsavaju vizije svemira, apokaliptičnih oluja koje duvaju praznim, močvarnim prostorom, dinosaurusa i jezivih praistorijskih bića, pećinskih ljudi, vatre i prvih zajednica, zatim vizije o nejasnom „sveopštem seksu čovečanstva“, robotima itd, koje su groteskno prepletene. Autorove misli su kao grozno klupko zmija koje šišti i prepliće se u zagušljivom terarijumu. Čoveče, ima li vazduha? Deluje da ga nema, i da ga neće ni biti.

Bujna mašta je, ipak, ono što se mora priznati ovom mladom piscu, ali bujna mašta nije dovoljna za uobličavanje forme jednog ozbiljnog proznog dela. Čini se da je autor prespavao predavanja iz teorije književnosti na prvoj godini studija. Roman se kao što se može primetiti razliva na sve strane, priča biva previše razuđena, dok naš autor ostaje smrtno (autorski) zaljubljen u „velike teme“. Ipak, vazduh je pronađen, ni manje ni više nego u vodi! Na kraju romana glavni junak romantičarski klišeizirano skače sa litice u nabujalu reku i time se, na opštu radost čitalaca, ova haotična povest okončava.
P.S. Neka neko šapne ovom mladiću da nije Bajron i da je ovo dvadeset prvi vek.

Dajana Mitrov: OČEVI SAHRANJUJU SINOVE

Očevi sahranjuju sinove, romaneskni prvenac Dajane Mitrov, priča je o stradanju i onom što rat za sobom ostavlja – kolektivno sećanje i zaborav. Naime, pratimo perspektivu Gojka Kraljevića Goše, koji se sa svojim saborcima, oktobra 1944. godine, probija kroz kanalizacione tunele pod Beogradom, tražeći neprijatelja iz podzemlja. Čitav roman skovan je u obliku skaza, a pripovedač je Gošin otac. Osim očiglednih horor momenata i gotovo morbidno detaljnih opisa, delo bi trebalo posmatrati i iz istorijskog konteksta.

Ovaj roman mogao bi se čitati kao zbirka kratkih priča, a kako je podeljen na naslovljena poglavlja, čitalac lako može izabrati odakle će početi i gde će završiti. Ako sa čitanjem, pak, i ne nastavi, neće mnogo propustiti. Jedina tri poglavlja koja su vezana jesu prvo, drugo i poslednje poglavlje, i ona bi se skupa, mogla čitati kao zasebna priča. Njih čini uvodni deo, u kome pripovedač započinje svoje pripovedanje, potom imamo kakav pregled situacije i na kraju, zaključno, komentar pripovedača o Gošinoj smrti i zaboravljenom događaju i žrtvama. Između ova tri poglavlja može se povući paralela s kratkim romanom Mirka Jovićevića, Smrt je dolazila iz podzemlja. Svako naredno poglavlje je individualna priča. Motivaciju za ovakvo organizovanje sadržaja možemo tražiti prosto u horor momentima, koji ostavljaju snažan i potresan utisak na čitaoca. Ukoliko čitalac želi samo parče, nešto blaže, istorijske i fiktivne slike, lako može pročitati neko od poglavlja i shvatiti poentu koju ovaj roman donosi. Ipak, ukoliko roman posmatramo kao celinu, njegova poruka je snažnija. Dakle, skup kratkih priča pre se može odrediti kao vrlina nego kao mana dela, jer se prilagođava senzibilitetu čitaoca.

Delo je pisano jednostavnim stilom, što ga čini zanimljivim za čitanje i prosečnom čitaocu. Međutim, da bi delo bilo shvaćeno u celosti, čitaocu je potrebno određeno znanje o dešavanjima tog oktobra 1944. godine. Borbe za oslobođenje Beograda, od 14. do 20. oktobra 1944, predstavljaju najdramatičnije događaje u bogatoj ratnoj istoriji glavnog grada. U noći između 19. i 20. oktobra zauzeto je i nemačko uporište u palati Albanija koje je dominiralo gradom, budući da je bilo smešteno u tada najvišoj zgradi u Beogradu, izgrađenoj 1939. godine. Tokom rata u palati se nalazilo sedište nemačke poluvojne, građevinsko-tehničke Organizacije Tot (Todt), koja je upravljala logorom na Ušću. Na zgradi je, nakon neutralisanja nemačkog mitraljeskog gnezda, bila istaknuta jugoslovenska zastava sa petokrakom, što je bio znak da je Beograd slobodan. Osvajanje tada najviše zgrade na Balkanu uzima se za simbolički čin oslobođenja Beograda. Nemci će se užurbano povlačiti preko mosta na Savi tokom prvih sati tog petka, 20. oktobra. Međutim, potpuno oslobođenje Beograđani će dočekati tek petnaestak dana kasnije.

Bez ovog istorijskog znanja, čitalac je samo ubačen u priču koja nije precizno vremenski određena. Zatiče masovno, preuranjeno slavlje kod hotela Balkan i Moskva i oslobodioce koji, nakon godina provedenih u borbi, igraju kolo i ore pesmu. Slavlje prekida snažna eksplozija, nakon koje slede ranjena tela, strah, beg nekih boraca. Stariji operativci, sa znajačnim ratnim iskustvom zaključuju da je reč o granati. U prvi mah, svi su mislili da se nekome, ko je bio u kolu, otkačila bomba sa opasača, a takve stvari su se tada dešavale. Sve ovo posmatra Goša, tih mladić, koji u tim momentima primećuje ženu koja nekakvu kesu baca u šahtu. Neprijatelj je, kako se mislilo, bio daleko, negde u Sremu i niko nije mogao da pretpostavi odakle je granata dospela. Narednih dana, počele su da se događaju diverzije na različitim stranama grada. Ubrzo, misterija je bila razrešena. Ispostavilo se da su Nemci još tu i da je otpočela operacija Ciklon jug.  Neprijatelj nije otišao, već napada iz podzemlja, a viđena žena bacala je hranu. Kako bi se oslobodili neprijatelja, mladi se, u grupama, šalju u podzemne tunele, a jedino oružije bili su im noževi, jer kako im je komandant rekao, dole “puške i bombe ništa ne vrede”.          

Iz konteksta, upućeni čitaoci mogu zaključiti da se radi o određenom periodu, ali čitalac koji ne zna šta je Ciklon jug i kako je do njega došlo, ostaje uskraćen istorijskog konteksta. On čitavu priču doživljava kao fiktivnu epizodu s kraja Drugog svetskog rata. Zbog toga što su izvori o ovom događaju uski, kao i zbog toga što ni osnovnoškolsko obrazovanje ne nudi lekciju  o ovoj operaciji, loše je što se osnovne okolnosti ne ističu, makar u uvodnom delu, koji pred čitaoca postavlja pripovedača.

Ono što posebno vredno pomena su psihološke i horor slike koje upečatljivo skreću pažnju na stradanje. Čitalac se, kroz prizmu glavnog junaka, susreće osećanjem klaustrofobije i paranoje. Čitava atmosfera, na momente, odiše nekom strepnjom, usredsređena je na muke pojedinaca i na osluškivanje novih napada, te time podseća i na pripovetku Kroz granje nebo, Antonija Isakovića. Sva ta osećanja javljaju se u sadejstvu sa kanalizacionim otvorima.

Ovaj motiv je vrlo simbolično određen. Reč pakao, po nekim teorijama, poreklom dolazi od staroslovenskog пькълъ, u značenju katran ili smola. Takođe, kada se postavi pitanje gde je pakao, često nailazimo na odgovor „ispod“ ili „dole“. Povezivanje ova dva motiva pretočeno je u banalno – kanalizacioni otvor. Katran je crn, kako izgledaju i lepljive fekalije u podzemlju, a takođe, ti kanalizacioni otvore se nalaze ispod zemlje. Neprijatelj dolazi upravo odatle, u vidu zla, koje kosi mlade živote.

Ma koliko da horor skreće pažnju čitaocu, izaziva gađenje i jezu, postoji i jedna, pretposlednja, psihološka priča o ocu iz unutrašnjosti, koji saznaje da je Beograd oslobođen i dolazi da pozdravi sina. Po njihovom zagrljaju, sin je poslat u podzemlje, a otac sledeći put dočekuje samo njego leš. Ova perspektiva je drugačija u odnosu na ostale i donosi jednu drugačiju dimenziju rata. Akcenat se stavlja na onima koji čekaju povratak sinova.  Zbog ove upečatljive priče, može se reći da je osnovni motiv isteran do kraja i da naslov odgovara romanu. Ovo teoriju nam potvrđuje i Gošin otac, koji je, sa druge strane, na kraju, dočekuje sina živog, ali ga je ipak sahranio jer je mladić poludeo.                                           

Iz ovoga izvodimo zaključak da je autorka bila inspirisana Herodotovom rečenicom: „Rat je doba u kojem očevi sahranjuju sinove“ i da je u tim okvirima organizovala priču o istinitom, istorijskom događaju. Kako ni neprijatelj, a ni oslobodioci, ne izlaze „čitavi“ iz podzemnog ambijenta, poruka može biti da je zlo jednako za obe strane, a može se tumačiti i iz Pisma – u paklu vlada potpuna odsutnost Božje ljubavi i milosti, i prisutan je samo gnev Božji.

Ivana Gorandóttir: POD TEPIHOM

Postoje knjige koje pročitate pa ih zaboravite nakon nekoliko dana, ili, ako imaju sreće, nakon nekoliko nedelja. Postoje i one koje su napisane sa ciljem da vas približe tajnama mikrokosmosa, pa ćete ipak, i nakon što ih pročitate, uz pomoć svih pet čula i zdravog razuma, biti svesni toga da niste u stanju da ih razumete. A onda, opet, postoje i knjige poput ove, koje vam se učine toliko bliskim i važnim, da se odlučite da napišete kritiku o njima, iako ste samo obični laik.

Pomoću Knjige na putu došao sam do zbirke priča Pod tepihom, prvenca, Ivane Gorandóttir. Tragao sam za odgovorima, ali kada sam završio sa čitanjem prve priče, nisam ga dobio. Nije to bila prva priča koju mi je sadržaj predložio, ali bila je prva koju sam ugledao kada sam otvorio knjigu.

Dok ne prođe, glasio je njen naziv. I govorila je o svemu onome o čemu književnost treba da govori, ako mene neko pita. Govorila je o boli, usamljenosti, smrti, (uzaludnoj) svakodnevnoj borbi, sramoti, mislima koje su toliko naše, toliko skrivene u najdaljim ćoškovima naše duše da smo, one sekunde kada ih pomislimo, svesni da ih nikada i ni sa kim nećemo podeliti.  Svako od nas je nebrojeno puta čuo ono: „Ne brini, proći će“, ali Ivana govori o svim onim dugim satima dok to „proći će“ još uvek traje i boli i otkucava („tačno poput sata, a glasno poput zvonika“) u nama.

Ova jedna priča predstavlja čitavu zbirku u malom. Autorka se u 19 priča (neću vam reći zašto baš 19, ostaviću vama da to sami otkrijete) bavi bolom celog čovečanstva. Priče, naizgled, osim nesrećnih sudbina u njima napisanim, nisu nikako povezane. Kako autorka navodi: nema posebnog pravila prilikom redosleda čitanja priča, sem jednog: poslednja priča mora da bude poslednja. Ja bih dodao još jedno, čisto predostrožnosti radi: oslobodite se svih svojih predrasuda. Ako to ne učinite sami, učiniće ona umesto vas. I, iako zvuči nemoguće, biće vam drago što se to dogodilo.

Pre nego što sam pročitao poslednju priču nadao sam se da će ona ponuditi nešto drugačije, za razliku od ostalih 18, ali nije se to desilo. Uteha koja mi je bila potrebna nije mi bila i data, ali je i to u redu, jer je nijedan od junaka nije dobio. Svako od njih, bespogovorno, „patio je tiho i tupo, onako kako tuge i treba da budu odbolovane“. Jer nema ličnije stvari od tuge, a Ivana nam to i pokazuje. Daje nam bezbroj uverenja u to, nezavisno od toga da li pripoveda o sireni koja je kletvom vezana za ostrvo, dečka koji jedne noći zove SOS centar i postavlja pitanje: „Da možeš da se ubiješ, na koji bi način to uradila?“, neme i nepokretne tinejdžerke koja trpi fizičko nasilje, pa do stradalnika čiji je jedini greh poreklo koje je naglašeno trakom na rukavu.

Par puta mi se rodila misao: „Ovo je toliko dobro da boli.“ A zašto boli? Zato što nijedan od ovih junaka nije kriv za svoju sudbinu. Zato što ništa ne mogu da učine kako bi promenili ono što ih muči. Zato što, zajedno sa njima, vi sedite i ne činite ništa. Ali to vas ne sprečava da osetite bol. Boli vas i zato što je sve ispripovedano jednostavnim jezikom, tako da vam nije potreban rečnik kako biste razumeli šta je autorka htela da kaže ili koja je njena poruka. Poruka je i više nego jasna. Ivana vas neće napadati zvučnim rečima, nezamislivim događajima i senzacionalizmom, jedino što će vas zagarantovano napasti biće osećanja koja neće lako izbledeti. Napašće vas sve ono što je bilo skriveno pod tepihom, kako je sam naslov zbirke i nagovestio. Napašće vas, i dobićete potrebu da promenite nešto nabolje, kod sebe, kod drugih; ali nakon svega pročitanog ne bih rekao da je autorka sa takvom pretencioznom idejom krenula u stvaranje ove zbirke.

Šta je mana ove zbirke? Ne radi se tu o čitavim pričama, ali u nekoliko momenata delovalo mi je kao da je Ivani nedostajalo motivacije da neke likove u potpunosti psihološki izgradi. Voleo bih da sam mogao da vidim više, da dublje zađem u njihovu psihu, mada opet verujem da sa nekim stvarima možda i ne bih imao snage, ili hrabrosti da se izborim. Neki od ovih junaka sasvim bi sigurno mogli biti nosioci i čitavih romana, a ne tek kratkih priča. Zamerio bih joj i to što je zbirku objavila tek sada, što se ovoliko dugo moralo čekati na nju, ali opet, možda je sada i bilo pravo vreme za to.

Moja subjektivna ocena, jer se (po mom mišljenju) književnosti uvek i pristupa subjektivno, bila bi 9/10. Iako bi se ona ježila ovakvih stvari, potrebe za korišćenjem rečnika ili prevodioca, evo malo i lokal patriotizma za Ivanu: flott starf!

Зорица Глишић: ПРЕВАРА

Да љубав није увек бајковита и сјајна, доказ је роман „Превара“.  Овај  роман је меланхолични водич кроз емотивну нестабилност  жене која је трагала за правим мушкарцем.  За некога може бити поучно штиво, а за некога пак бескористан - све је ствар перспективе.  Сви љубитељи љубавних прича имају моју препоруку за овај кратки роман који почиње прологом „Права одлука“. Фабулу прате смењивања ликова и догађаја, а читаоцима препуштам да епилог романа протумаче на себи својствен начин. Ауторка се потрудила да неке делове остави недореченим, како би читаочеву пажњу одржала до самог краја приче.  Јасноћа и концизност у роману су на првом месту. Прилагођен је  женама различитих година. Како смо се ослободили традиције и добили моћ избора, превара више није табу тема и о њој се јавно дискутује.  Роман је  инспирисан истинитом причом која се одиграла деведесетих година у Београду. Овај роман се обраћа женама које су желеле и имале храбрости да начине живот другачијим од оног које су имале њихове мајке и баке.

„Превара“ није чисто жанровски одређено дело,  али у његовом средишту је љубав која је страсна, пријатељска и нежна, али понекад недовољна за опстанак. Настоји да нам укаже како је ове аспекте тешко уклопити у једну целину. Мали је број  људи који се могу похвалити како имају поред себе чврст ослонац  и стабилан брак.  Испитујући више од  сто жена, ауторка романа  дошла је  до закључка како је половина  данашњих  жена навикла на мирну луку у којој им је битно само да поред себе имају мушку фигуру.  У  љубавном односу, поред секса, пре свега је важно имати пријатеља, саветника и подршку  која нам помаже да наша ватра не згасне. 

Анђела, јунакиња романа, бори се управо за опстанак брака за који  је  сигурна  да  ће  имати будућност. Наиме, кад је упознала  Марка имала је двадесет година. Жена у том  животном раздобљу трага за истинском и вечном љубави. Њихову љубавну везу пратиле су разне турбуленције. Одрасла је у породици у којој се знало шта права домаћица треба да ради. Мајка јој је говорила како је за жену кухиња и брига о домаћинству.  Анђела после петанесте године свој живот узима у своје руке. Једног пролећног јутра  угледала  је Марка по први пут .  Ту креће заплет.   Смерна и послушна  девојка, мења свој живот из корена. Међутим, проблеми су се, дан за даном, само гомилали. Док је била у Марковом загрљају  неоправдани часови сакупљали су се из дана у дан. Заједничка побуна, бежање од куће и разочарање родитеља гурнули су је у брачне воде. На обострану жељу, стали су на луди камен. Обоје су били сигурни да су суђени једно другом и да ће до краја живота остати заједно. Године су протицале, а они су сјајно живели.  Имали су лагодан живот и све што пожеле, али им је фалило дете.   Већ петнаест година, колико су у браку, покушавају да се остваре као родитељи, али се ништа не дешава. Њихов брак се одједном претворио у испразност и монотонију. Некада су сатима разговарали уз боцу вина, а сада је то исто вино постала мукотрпна обавеза.  Њихова вечера сводила се на ћутање и бежање од разговора.

Међутим,  тог дана, после много година, Анђела се радовала заједничкој вечери са малом дозом чудног осећаја.   Цео роман прати Анђелине унутрашње монологе који захтевају велику пажњу.  После дужег времена, сели су да поразговарају о свом односу, на њену иницијативу, као и обично. Кренула је свађа, безброј увреда и понека разбијена чаша. Марко је изашао напоље, а вест није саопштена. Читаоцима се препушта да, ако имају жељу, открију која вест није угледала светлост дана. Роман бих, пре свега, препоручила женској популацији, јер сам уверена да би се неке од жена могле поистоветити са јунакињом овог романа.

Tijana Nenadović: POGODI KO SAM

Roman “Pogodi ko sam”, sastoji se iz dve priče o različitim porodicama koje nam pisac na realan, suptilan i pomalo komičan način predstavlja. Radnja je smeštena u 21. veku, jedna porodica se nalazi u Srbiji,a druga u Španiji i njihovi životi, dešavanja i problemi odvijaju se istovremeno. Na početku romana pisac predstavlja obe porodice koje se nalaze kod bračnog savetnika kako bi rešili nesuglasice u braku, popravili odnos i zbližili se. Kroz čitanje na početku uočavamo da su te porodice potpuno drugačije, da drugačije razmišljaju, ponašaju se, ali suština problema je ista. Psihologija samih likova je dobro razrađena: sa jedne strane imamo ljubomornu, posesivnu, emotivno nezrelu, ali uspešnu ženu i muža koji je druželjubiv, sklon je porocima i empatičan. Sa druge strane imamo ženu koja je materijalista, perfekcionista, nezavisna, ali izrazito emotivna i muškarca koji je škrtica, hladan, poslovan, ali i porodičan čovek. Na retrospektivan način pisac nas sve dublje i dublje upoznaje sa ličnostima gde tokom čitanja shvatamo da su problemi mnogo dublji od onih koji izgledaju rešivo. Vraćanjem u prošlost upoznajemo razne tajne likova, njihovu “mračnu stranu” i shvatamo da ove dve porodice vezuje mnogo toga. Dok čitamo ovaj roman imamo osećaj da u ruci držimo ljubavnu psihologiju sve dok ne dođemo do obrta kada se desilo nešto neočekivano- ubistvo koje se desilo istog dana u isto vreme u obe porodice čija je posledica smrti bila ista – udarila su ih kola. Tada roman dobija elemente krimi priče. Sama psihologija ovih likova ima za cilj da čitaoci razumeju koji je pokretač ili okidač bio za takav čin. Nakon smrti porodice prolaze kroz različita psihološka stanja, posttraumatske posledice, ali uviđamo i način na koji se izvlače od posledica kazne i kako sakrivaju tragove ubistva. U ovom romanu je prisutno dosta monologa i dijaloga i pisac piše na jednostavan način koristeći crni humor. Glavna mana ove knjige jeste izostavljanje sporednih likova koji se pominju u par navrata, i odugovlačenje radnje na samom početku koja je izrazito dosadna čitaocima koji nisu ljubitelji partnerskih odnosa ili psihologije, ali svako ko je ljubitelj istih ovo je prava knjiga za njega.

Радмила Вукотић: ХАЛУЦИНАЦИЈЕ

Као и у досадашњим радовима Радмила се у свом првенцу „Халуцинације“ бави управо проблемом који стоји у самом наслову романа, луцидним сновима, анксиозношћу као и оном мрачном страном која зна да запоседне човека. Кроз лик младе, лепе новинарке списатељица је успела да нам прикаже читав круг оностраног. Оног што се налази са друге стране. Џејми је наиме дању угледна и успешна новинарка, док је ноћу представљена као језиви ђаво који запоседа њено тело и тако уништава како њен тако и животе њој блиских људи. На почетку романа, списатељица нас упознаје са радњом, уводи нас у причу и детаљно објашњава животну причу своје главне јунакиње. Савршен живот, благостање, безбрижно одрастање, родитељска љубав, баш онако како би све требало да буде. Након завршетка основне школе, четрнаестогодишња девојчица одлази из свог родног града, усхићена, узбуђена због свега оног лепог што  је чека. Места за страх није било, није се ни наслућивао. Велики град, нови људи понесоше малу и наивну Џејми.  Волела је ноћ и често је некад сама знала да одлута мислима занесена шетајући улицама града који спава. И ту ноћ је кренула, овог пута у непознато. Непознати град, улице, непозната ноћ која ће остати упамћена и урезана на њеном слабашном дечијем телу. Уска, мрачна уличица , тишина која се дословно чује и онда прекид. Шаке са црним рукавицама су јој прекриле уста, силовито је трескао док се она опирала, страх ју је тада сустигао и она се предала. Кроз маглу јој кад кад прође слика  , где јој животињски кида одећу и страшном јачином забија свој одвратни уд у њено тек развијено тело. Опирати се није могла, имала је осећај како се бори са каквом звери, са самим ђаволом. Оним ђаволом у којег ће се и сама претварати.  Била је заробљена 268 дана, мала ћелија, оронули зидови и влага која ју је гушила била је најмањи проблем. Паника и напади су постајали све интензивнији, анксиозност јој је одузимала тело. Знала је када ће дебели гмаз доћи и поново је силовати животињски и навикла се. Испуњавала је његове болесне сексуалне фантазије. Имала је 14 година и била је силована.  Никада се није сазнало ко ју је обележио за читав живот.

***

Сцене које се у претходним поглављима биле описане остављале су на читаоце причично јак утисак, будиле у њему осећај беса, гнева и гађења. А сигурна сам да је код жена било интензивнијих осећања. Списатељица се након потресне прошлости њене јунакиње враћа у садашност. Џејми се буди презнојана,  мишићи су јој укочени од јаког анксиозног напада, пар секунди и долази себи. Испијајући кафу размишља о сновима кроз које  је ноћас пролазила, о животима у које је заврила током сна. Имала је често луцидне снове и знала је да се носи са тим. Често је пила,а и дувала. Знала је након напорног дана да се врати у свој неуредни стан изађе на балкон  у мајици до пупка и у гаћама, завали се у лејзи бег са лименком пива у једној руци и смотаном буксном у другој. Тада се у њој будило оно тамно, страшно што је прогањало. Онај ђаво који је ноћу обично нападао и ком се предавала као ономад оној животињи која ју је силовала. Покушала је пар пута и да изврши самоубиство, једном желећи да скочи са крова зграде у којој живи, а други пут прогутавши шаку лекова. Оба пута спасао ју је отац. Гнев и бес који је опседао у таквим моментима терао ју је на оно најгоре. Дању новинарка ноћу убица. У читавој тој морбидности она се проклето добро сналазила. Никада нико наслутио не би да је баш она била тај серијски убица који се провлачио кроз све тв емисије и о ком је она сама са таквим задовољством писала. Били су то све убијени мушкарци у средњим годинама, на исти начин, сваком је био одсечен уд и био  пуштен да искрвари на смрт. Мноштво убијених мушкараца је оставила за собом, а на њу нико сумњао није, све док се једном у свом занесеном стању није одлучила да убије свог оца. Предухитрио је.  Полицијска патрола пред породичном кућом и болничари који покушавају да смире помахниталу Џејми. Вриштала је и неразговетно причала док су два медицинара покушавала да је вежу и дају инекцију. Заспала је. Серијски убица.

***

Све би нам ово деловало као једна врло потресна прича да се списатељица на самом крају није поиграла и открила нам ко је заправо Џејми. Џејми је жена која нам пише сво време, жена која има 68 година и која има дијагностификовану параноичну шизофренију. Жена која је закључана у болничкој соби, обучена у белу кошуљу. Џејми је Олга, затворена од своје 14 године, када је као тинејџерка запалиla породичну кућу док су у њој спавали њени родитељи. Силовања није било, писала је о некој стварности која се налази у њеној глави. Стварности која је само њој позната.  Овом сликом списатељица завршава свој роман, заинтригирајући читаоца и оставивши му довољно простора да размисли шта се заправо стварно збило. Ко је Олга, ко је Џејми и ко је чији алтер его? Да ли је стварно све само производ Олгине (Џејмине) параноичне шизофреније, има ли истине и где би она могла бити скривена?

Andrea Vranić: TRAGIČNI ŽIVOT JEDNE ZGRADE

Decembra  2019. godine, Andrea Vranić izdaje svoju prvu zbirku, žanrovski hibrid od dvadeset priča, pod nazivom „Tragični život jedne zgrade“. Na prvo čitanje, čitaocu može da promakne tragičnost na koju ova mlada književnica aludira u samom naslovu, ali ona je nesumnjivo tu, u svakom pasusu i svakoj rečenici. Priče obiluju apsurdnošću života, bar toliko koliko i sam život, i to je ono što je u ovom delu tragično.

Zgrada predstavlja sinegdohu za čitavo čovečanstvo koje je zarobljeno u kolotečini i neprekidnim ponavljanjima, a simbolična potraga za smislom života koja se odvija u njoj, aktuelna je  danas, kao što je bila i pre nekoliko hiljada godina, kao što će verovatno još dugo nakon ove knjige nastaviti da bude.

Svaka porodica i svaki pojedinac koji obitava u ovom prostoru, nesumnjivo su vezani nevidljivim nitima. Ali koliko su te niti zaista nevidljive? Mladi parovi prepuni želje i ljubavi, sa očiglednom idejom koja isijava iz njih, idejom da su baš oni posebni, baš njihova ljubav jedinstvena, u samoj stvari neodoljivo podsećaju jedni na druge.

Prašnjava gitara u ćošku, uredno razbacana odeća na stolici i šolja do pola ispijene kafe na kuhinjskom stolu. Biti budan noću, spavati danju. Puno seksa, eksperimentisanje sa drogama, mnogo filmova/serija, knjiga/stripova, dobre/loše muzike.  Kada se navedeni aspekti uzmu u obzir, kvalitet i kvantitet zanemare, da li ovi mladi ljudi rade nešto drugačije jedni od drugih? Koliko različitih mogućnosti pruža život?  Ovde možemo postaviti ključno pitanje koje ovo delo postavlja: koliko se stvari zaista menja u ovom cikličnom ponavljanju, u ovom nezaustavljivom smenjivanju starog i novog, prošlog i sadašnjeg?

 Porodice sa po par komada sitne dece, kako ih autorka naziva. Porodice sa beskrajno dugim svadjama i prepirkama, porodičnim ručkovima i večerama. Veridbe pred brakovima i brakovi pred razvodima. Svi zajedno ukazuju na prošlost, sadašnjost i budućnost dvoje bilo kojih ljudi. Eksplicitno banalizovanje, koje je sveprisutno u delu, imamo u priči o Pavlu i Lejli, koji prolazeći kroz hodnik zgrade načuju jednu porodičnu svađu i krajnje banalno i melodramatično, u jednom glasu, izgovore “Obećaj mi da nikada nećemo biti kao oni”. 

 Starije žene – iliti Bake snajperisti, kako ih kolokvijanim govorom sama autorka naziva, bivaju predmet duhovitih opaski mladih komšija iz stana ispod, kojima svakodnevno poliva mačji pesak na terasi, kada započne svoj jutarnji ritual zalivanja cvetne džungle. Njena preterano glasna komunikacija sa poštarom preko iste te terase, piskavim glasom koji u cik zore budi stanare lakog sna i mačku sa petog sprata.

 Korišćenjem upadljivo filmske tehnike, čitaoci se upoznaju sa ovom neobičnom životinjom. Prateći neku vrstu literarnog kadra, kretajući se od napolje ka unutra, čitalac ima priliku da osmotri spoljašnjost zgrade sve dok se ne suoči sa prozorom na kom se nastanila ova životinja. Ovoj priči je autorka pristupila najliričnije, sa najviše opisa i sa značajnim opažanjima jedne mačke koja, kako se čini, posmatra stvari oko sebe mnogo produhovljenije nego sam čovek.

U poslednjoj priči saznajemo za zadnji izlaz zgrade i jedinog čoveka koji poseduje ključ.  Nije slučajno što je to imućan, srednjovečni muškarac koji u ovoj sedmospratnici (poslednji sprat u zgradi , živi na mestu simbolično najbližem bogu) poseduje čak tri stana. U njoj se istovremeno iskazuje moć muškarca - čuvara ključeva i nesigurnost žena koje pred njegovom pojavom instiktivno spuštaju pogled. Zaplet ove priče predstavlja njegov susret sa čistačicom dignutog pogleda, koja će zauvek nestati u jednom od tri stana. Horor elementi su čvrsto utkani u mračnu atmosferu ove priče.

Često nailazimo  na grube generalizacije i to je ono što se može zameriti autorki, ali sa druge strane posmatrano, ovo delo je jedan od veštih pokušaja posmatranja čitavog sveta kroz prizmu jednog objekta, zgrade čijim hodnicima i prostorijama cirkuliše život, jednako kao što čovekovim venama cirkuliše krv.

Čitalac u ovom delu igra bitnu ulogu, ona je nametnuta od strane autorke i podrazumeva da on živi sa druge strane svakog zida, u samom srcu zgrade. Njemu se time predočava da je književnost svet u kome centralnu ulogu igra baš on , baš sada u trenutku u kom delo biva čitano. Jasno je da se autorka slaže sa mišlju da književnost vredi samo dok postoje ljudi koji čitaju i pišu, i ovim delom upravo to nam saopštava.

Марија Гагић: НЕКРОЛОГ ПАТЊИ ИЛИ ПОЕЗИЈУ ЋЕ СВИ ЧИТАТИ

Критика  Матеје В. Богдановића
Одломак из културног додатка Вечерњих новости
Ништа људско ми није страно (збирка песама), Марија Гагић

Отворило се питање: Како читати овакву поезију? За њим још једно: Да ли смо сигурни у оно доживљено, да ли нас је осећај преварио у било ком моменту натеравши нас на негативан закључак о вредности ових песама? Па, вероватно јесте. Једна књижица од свега стотинак страна задаје толико муке при њеном читању (али и разумевању!) – како то? Зар данас не би требало све да буде јасно, логично и транспарентно? Чему изношење тих болних, интимних и трагичних исповести у којима се свако од нас може пронаћи? Није ли та свесност о поседовању онога што је заједничко свима који умеју трагично да осећају, довољно тужна? Да ли је могуће доћи до спонтане спознаје о сопственој вредности и важности, насупрот песимистичној стварности која нас окружује? Буди ли у нама ова књига поезије неки нови оптимизам и жељу за узвишеним циљем или нам, управо супротно, покорава дух и уноси једно горко виђење света и човека. Ако песма може да лечи, да ли се у овој књизи налази лек?

Као што видите, питање се надовезује на питање и одмах, ту на почетку, рекао бих да је управо у томе срж ове збирке где сам аутор посредством своје поезије тражи од свог читаоца да не дрема, да пажљиво слуша и да не закључује прерано о њеној потенцијалној вредности. Утисак који оставља на свог читаоца је, свакако, помешан. На махове, он је пријатан, да би већ у следећих неколико стихова ситуација била потпуно другачија – ухваћени смо у мрежу мисли и осећања из којих не умемо да изађемо. Читајући, постајемо мисао изречена стиховима који су сада много више наши него што су били пре читања. Песма делује као да је писана нашом руком... Ово је поезија која чита нас много више него ми њу.

Потпуно уживљавање и уписивање нашег искуства у овај несвакидашњи хаос од речи смешта поезију овог аутора у ред чулног, ониричког и надреалног. Присутно је директно и недвосмислено продирање у човекову душу и осећања. Песме лелујају на папиру, лишене версификацијских стега, ношене снагом слободног стиха. У већини песама свака пауза, реч и мисао вешто су наглашени интерпункцијским знацима. Свако слово, свака запета и празан простор употребљени су са намером да читалац на што бољи и веродостојнији начин доживи песму. По принципу мање је више, слободан сам да у неколико речи сажмем целу збирку: животно, исконско, трагично, страствено и болно. Живот и космос у једном, језгровито и вешто поетски представљени од корице до корице.

Pavla Banjac: SIMFONIJA MODERNOG SVETA U ČETIRI STAVA

Ako je muzikalnost proze pre ovog dela označavala uglavnom ritam rečenice, ili sličnost sa melodičnošću kojom odlikuje poezija, onda reč „muzikalan” sada dobija novo značenje. Već se u samom naslovu providi čitava nova struktura proze, forma klasičnog muzičkog oblika. Tonalna simfonija predstavlja sklad koji stoji u direktnoj opoziciji sa modernim svetom, koji odlikuje fragmentarnost. Sklad i nered srećemo ponovo i u „poslednjem stavu” ovog dela u vidu teme i odgovora. Najpre bi se trebalo pozabaviti novom formom koju pisac ovde prvi put razvija jer ona, kao ovakva, skoro čisto muzička, nije tipična za književnost. On od simfonije kao da pokušava da napravi jedan novi svet, imaginarni, svet koji je, kako pisac navodi u predgovoru „komponovan u Es duru”. Međutim, taj je svet, poput „prave” simfonije, sačinjen od drugih fragmenata - muzičkih oblika koji zajedno grade četvorosavačnu celinu. (Nesumnjivo je da je ovo delo zahtevno, u onoj meri u kojoj zahteva od čitalaca da već prethodno u svom iskustvu imaju istoriju muzike, njene karakteristične oblike, kao i unutrašnju analizu délā.) Prvi od tih fragmenata jeste esej u stihu koji po svojoj strukturi skoro savršeno odgovara strukturi prvog stava simfonije. Ovde je važno napomenuti da kada autor kaže „stih” ili „strofa” misli isključivo na onaj „zvučni” deo koji čini poeziju. Rima ne postoji - zvučanje reči je ono što je poetičko. Upravo ta sklonost reči da budu melodične jeste i prva tema ekspozicije „Sonatnog oblika”. Tema se izlaže skoro uvek u jednoj rečenici (u skladu sa muzičkom rečenicom), i u tonalitetu je početnog slova ili prvog sloga reči. To znači da će onaj sledeći bitan motiv, sporedna tema biti u „dominantnom tonalitetu”, to jest za građu će uzeti petu reč iz prve rečenice. Ovakva, naizgled kompleksna igra formom, čitaocu na prvi pogled nije ni primetna. Samo dubljom analizom može se prodreti u misao autora, koja je u tom trenutku bila, čini se, „čisto muzička”. Drugi esej pod nazivom „Složena trodelna pesma” označava i početak drugog stava simfonije. To je najlirskiji stav, koji se bavi temom pitanja identiteta modernog čoveka. Ne tako lirska tema, predstavlja se kroz A B A formu pesme, u kojoj je A nasleđen, tuđi identitet u nama, a B onaj samo naš, kom stremi moderan čovek. Već se po samom izgledu forme može zaključiti „pobednik”, ako ga ovde uopšte i može biti. Treći stav se suprotstavlja lirskom raspoloženju uvodeći temu seksualnosti kroz vatrenu formu Betovenovog skerca. No, vrhunac ovog dela ipak je četvrti stav - troglasna fuga u kojoj je glavna tema „prošlost” koja se po pravilu izlaže u sva tri glasa, a potom u „razvojnom delu”započinje raspravu u stihu sa tonalnim odgovorom - sadašnjosti. Za one koji ovaj oblik poznaju neće biti teško razumeti ko je „izvukao deblji kraj”, s obzirom ta se fuga završava ponavljanjem svoje prve teme, u osnovnom tonalitetu.

Iako se ipak čini da je forma ta koja vlada nad ovom zbirkom eseja, ne smemo dopustiti da nas njena kompleksnost na taj zaključak navede. Kako i sam autor kaže „reči su instrumenti kojima je potreban samo dobar, akustičan prostor da ožive”, čitava struktura dela upravo i jeste taj akustičan prostor koji za ulogu ima da rezonuje melodiju koju reči pevaju.

Dalibor Mirić: SVET NA DLANU

U putopisnom romanu autora Dalibora Mirića, pod nazivom „Svet na dlanu“, inspirisao sam se čitajući avanturističke priče sa putovanja autora koji se kroz čitav roman osvrtao na putanje i sudbine koje su ga pratile tokom života. Autor se odlučio za naslov romana zbog svog desetogodišnjeg putovanja kroz Evropu i svet, što podstiče u nama čitaocima kreativne momente mašte. Opet, sa druge strane sam naslov više nas podseća na naučno istraživački rad, a ne avanturistički roman. Ono što je važno što se čitav ciklus putovanja odnosi na njegov proces odrastanja, i momente kada postaje samostalan, odnosno kada kroz putovanja vidi benefite. Na taj način podstiče publiku da budu istrajni u svojim odlukama i da shvate smisao života, koji je on pronašao kroz upoznavanje novih tradicija, naroda i prirodnih lepota naše planete.. To je ujedno treći roman koji je pisac izdao u poslednjih nekoliko godina, gde se sva tri romana  odnose na njegova putovanja, što sa jedne strane mami i zadržava već postojeću publiku, odnosno pristalice njegovih tekstova, a sa druge strane predstavlja rizik, ukoliko se publika zasiti njegovih uobličenih priča sa putovanja. Ono što mi se nije svidelo je činjenica da se autor u nekim trenucima previše osvrće na „slučajnost“, gde se evidentno iz određenih primera vidi kako su iscenirane priče, odnosno sama radnja. Voleo bih da upoznam autora jer smatram kako se njegov život na putu prožima kroz mnogo zanimljivih epoha današnjice od neimaštine na putu, ugodnosti i uživanja, pa sve do problema koje se mogu zadesiti pre i posle puta. Takođe smatram da je mogao na puno jednostavniji način da prikaže neke stvari, a da ne upotrebljava bespotrebne epitete, jer smo svi svesni, da su životi na putu mnogo realniji. Koristio se složenim rečenicama, koje nisu toliko bliske „običnom svetu“.  Zaboravio sam spomenuti da se autor jako dobro pozabavio digitalnim marketingom, gde je osim što je romane preveo na više jezika, postavio ih u online formate na internet, što mu je neminovno donelo mnogo više čitalačke publike, ali sam ja, kao ljubitelj  tradicionalnih medija,  i dalje pristalica romana u „opipljivom formatu“. Verujem da bi mnoge priče poslužile za sinopsis filmova i tv emisije.  Autor uskoro putuje na Zanzibar, pa se radujemo novim tekstovima, ako ga do tada ne savlada neka druga inspiracija, sem pisane reči.

Branislav Aleksić: TIJESTOVA GOZBA

Tokom 1990-ih reč postmodernizam ulazi u svakodnevni govor i preplavljuje zapadnu kulturu učestalom popularnom i nekritičkom upotrebom. S kraja tih burnih 90ih na svet je došao i Branislav Aleksić, autor romana “Tijestova gozba” o kojem ćemo u nastavku reći nešto više. Krenućemo sa direktnim udarcem u cevanicu. Ovo je jedan od  najočiglednijih primera umetnika 21. veka koji je svoje fekalije zapakovao u konzervu i prodao pod parolom čiste umetnosti. Autor koji se usudio ogoliti jedan ovakav svetski poznati mit i izvrnuti ga ruglu. Dok su se antički umetnici uzdržavali od prikazivanja ove gnusne priče, Aleksić ne samo da pokazuje manjak uzdržanosti već iskazuje neku vrstu lične slasti prema nečemu tako morbidnom. Na momente imate osećaj da vam se na nekim stranicama romana lepe prsti od osušenih Aleksićevih bala koje su mu curile iz usta dok je doživljavao orgazam zadovoljavajući se patnjom svojih likova.

Naš čuveni teoretičar Slaviša Trivković  tematizuje postmodernu u svom delu Postmoderno sranje, i u ovoj knjizi sa podnaslovom Izveštaj o sranju mogu se pronaći ključne ideje koje Trivković razvija analizirajući društveno stanje dvadeset godina s početka ovog veka. Naime,  Trivkovića je angažovala srpska pokrajinska vlada Vojvodina da napiše izveštaj o uticaju znanja i tehnologija na savremeni svet. Jedno celo poglavlje ovog izveštaja posvećeno je upravo Aleksiću za koga je Trivković smatrao da je zavistan od porno filmova te da je dostupnost ovih filmova na internetu, te česti besplatni promo periodi za premijum usluge ovih sajtova učinilo da se Aleksiću mozak smanji a životinjski nagon poveća te da kroz svu svoju delatnost ovaj autor zrači animalnim bez trunke civilizovanog.

Čitajući rečenice ovog mladog autora moram reći da se potpuno slažem sa ovom konstatacijom koju je Trivković izneo u svom izveštaju, jer je kod Aleksića primetan nedostatak stila, nedostatak pažnje i samokontrole. Aleksić prezire formu a bogatstvo ideja crpi iz ranijih tekstova i već svima poznatih tema. Šta Aleksić radi sa tim vrhuncima ljudskog kanona? Ne, ne dekonstruiše ih, on urinira po njima kako bi onda sa većim zadovoljstvom mogao da ih svari. Dok taj process varenja traje zadaćemo mu jedan udarac upravo tu, u crevni sistem.

Dok se roman Tijestova gozba vari u Aleksićevom crevnom sistemu, a on vježba mišiće donjih ledja na jednoj od svojih obožavateljki, da se osvrnemo na priču romana. Svima je poznato da je prema mitologiji Atrej rodjenom bratu Tijestu izneo na trpezu hranu spravljenu od tela njegove dece. Niko od autora za sve ove vekove nije imao potrebu da ulazi u detalje ovoga čina jer je čin sam po sebi gnusan i sam po sebi govori dovoljno. Svaki dodatak ovom mitu bi bio suvišan.

Ovo ne govorim kao neki religiozni, ili gadljivi ili moralni tip već kao neko ko smatra za suvišno svaku vrstu proširivanja osnovne teze i njene pouke. Aleksić ovom mitu dodaje čitavih 730 stranica. U veku kada svi pljuju Džojsovih 730 stranica preseravanja Aleksić piše isto toliko stranica iste smrdljive braon supstance. Neki bi pomislili da je to u znak odbrane Džojsa ali svi se sećaju klipa sa jutjuba iz 2011. godine kada je Aleksić zavijao džoint sa Stivenovim monologom i brisao zadnjicu sa doručkom koji je Leopold spremao svojoj ženi Moli. Još tada je trebalo zatvoriti vrata književnosti ovom mladiću. Ovako, moramo se pomiriti sa činjenicom da je u ovu septičku jamu u kojoj živimo pristiglo obrazovnim, hoću reći cevnim sistemom, još jedno govno. Autor čiji je rekord reči u rečenici dva. Autor koji opšti na svakom uglu svoje knjige. Autor koji se pita šta je od začina korišćeno prilikom spremanja Tijestove dece. Autor koji ističe da taj obrok nikada nije napustio digestivni trakt glavnog junaka ovog romana. Autor kome je svaka priča zabavna a svako pisanje masturbiranje, ne zaslužuje mesto u književnosti. Njegova publika je plitka, željna krvi, orgija, divljine.  Njegovo književno delo udara na ono što je čovečanstvo do sada postiglo u civilizacijskom vrednosnom smislu. Aleksić mora prestati da piše sa dignutim kurcem i početi da piše otvorenih očiju.

Sofija Mijatov: UMETNOST? KRITIKA ROMANA SOFIJE MIJATOV "KANABE"

Da biste shvatili suštinu ili pouku, ako poukom možemo nazvati ono što nam ovaj roman saopštava, nije vam potrebno posebno predznanje. Jasnoća i sposobnost autorke da stručnu materiju prenese tako da svakom čitaocu bude jasna i dostupna je ili vrlina ili samo dobar potez koji će je lansirati u čitanije autore? Očigledna želja autorke da svoju praksu provuče kroz književno delo je našla svoju realizaiju baš kroz roman, zašto je tako? Rekli bismo da je razlog autorkino dualno obrazovanje. Naime, autorka se školovala za terapeuta i tim životnim pozivom se i dan danas bavi međutim ljubav prema književnosti je jasna i ispoljava se kroz odabrani oblik. Mnoge kolege iz branše psihoanalitičke terapije, psihoanalize i psihologije objavljuju knjige i naučne radove ali ovakav način, kroz roman, i nije toliko čest iako je veoma popularan ili je bar bio deceniju unazad. Naime, u vreme izgarednje autorkinog umetničkog ukusa se na književnom polju pojavio Irvin Jalom sa svojim romanima "Kad je Niče plakao", " Lečenje Šopnahauerom", "Problem Spinoza", "Smisao života: priče o psihoterapiji". Neki od Jalomovih romana su sprovedeni u pozorišne predstave i nema sumnje da je Jalom ostvario veliki uspeh u moru popularne psihologije koja je bila i dalje izuzetno tražena na već prezasićenom tržištu tih godina. Jalom spaja dva sveta, književnost i psihoanalizu, a autorka se kreće njegovim stopama što možemo tumačiti jednako pozitivno i negativno. S pozitivne strane gledano, I Jalom i autorka su licencirani stručnjaci koji su poželeli da iskažu svoju umetničku crtu slivajući na hartiju ono što najbolje umeju da rade i to teorijski deluje zaista sjajno zar ne? Međutim, spoj ove dve discipline u realističan roman nije polje koje je sklono modifikacijama i varijantama. Svakako ne u toj intenciji koju ima autorka. Dakle, negativna strana bi bil autorkina neinventivnost u odnosu na ovaj žanr. Roman "Kanabe"  su pročitali mnogi, oni koji čitaju sve o čemu se priča, zatim kolege psihoterapeuti, laici zainteresovani za psihoanalizu koji su kroz ovaj roman želeli da zavire na scenu psihoterapije u Srbiji i mi, književni kritičari. Siguran sam da prvih par grupacija nisu imale previse kritika sem ličnih afiniteta ali mislim da je književna kritika dužna da postavi sledeće pitanje: zašto se ovo delo naziva umetnošću i zašto ga svrstavamo, namerno ili slučajno u lepu književnost? Moje lično mišljenje je da mu tu nije mesto. "Kanabe" je roman koji prati psihoterapeuta na vrhuncu karijere kroz njegovo suočavanje sa udruženjima, institucijama, administracijom, kolegama, prati njegov privatni život odnosno način na koji ova sveprožimajuća profesija utiče na privatni život i poneku priču sa terapije. Sve je to tu sa smislom i lepo zaokruženo ali, dakle, isto ono o čemu je pisao i Jalom. Moram da naglasim da je autorkina prednost što opisuje konkretnu situaciju u Srbiji koja je, kako i u svim ostalim, tako i u ovom segmentu specifičnija u odnosu na neke druge zemlje. Ali vratimo se književnim pitanjima. Na primer pitanju stila ovog romana. Naslov romana je simboličan i u isto vreme vrlo praktičan, jer svi znamo da je kanabe sastavni deo svakog psihoanalitičarskog kabineta međutim, naš protagonista preko svog kanabea simbolično živi svoj život na razne načine, pročitajte ako vas zanima. S druge strane, u  današnjoj hiperprodukciji autorka se morala malo više potruditi oko naslova. Ovo je sve već viđeno. Ako pogledate neke autorkine ranije priče, nailazite na isto stanje manjka truda oko naslova, neke priče ga čak i nemaju. Stil je nemaran, autorka je očigledno za ovaj segment apsolutno nezainteresovana. Fraze se ponavljaju, veznika je i previše, koristi žargon, rečenice su preduge i u istoj toj rečenici možete uočiti prezent, perfekat i futur, sve smiksano i povezano u nekom haosu. Neko će sad reći da je to umetnička sloboda i možda namerno korišćenje ovih elemenata radi utiska? Ali nemojmo se zavaravati. Autorka je bez strpljenja i nimalo zaintersovana za štimovanja i nežna podešavanja. Piše samo da bi prenela ono o čemu razmišlja i očigledno nema nameru da to lepo i zvuči. Kroz samu fabulu se vidi autorkino bogato čitalačko iskustvo ali u stilu? Imaće te utisak da joj je neko sva svetska, velika dela prepričao, a ne da ih je čitala. I zato se ja ovde javno pitam da li njeno delo zaslužuje pridev "umetnički"? Ako o tome pitate samo autorku, kao što sam ja pitao reći će vam da je boli briga gde njeno delo spada, ona je rekla šta je htela  i da gledate svoja posla. Pa to upravo i radim.

Драгана Јовановић: АНТОЛОГИЈА ПОГРЕШНИХ ПЕРЦЕПЦИЈА

Са надолазећом плимом нових нараштаја, младих аутора, надасве различитих и потпуно несродних афинитита, дошло је до обиља наслова који привлаче посетиоце књижара, библиотека, књижара-кафића да посегну за Короном морона, Интермецом у Е-молу или, пак, Под тепихом.

Дакле, ако је до наслова, наслов је атрактиван и невиђен до сада. Имали смо наравно разне антологије, чак иако се ограничимо на домаћу књижевност њихов број прелази троцифрен учинак, али као по дифолту, ако изузмемо промућурног Винавера и чувену Пантологију новије српске пeленгирике, све те збирке прича или песама носе суморне називе: Антологија српске поезије, Антологија народних песама, Антологија кратке приче, или још монотоније Песме, Приче и сл. Ако ништа друго ауторка је одговорила на изазов времена у ком ствара. У све чешћем недостатку времена за занимање оним што нас не привуче на први поглед, од изузетне важности је умети привући публику.

Шта нам доноси Антологија погрешних перцепција? Већ сам наслов даје очекивани одговор. У једанаест прича колико нам представља збирка, сусрећемо се са јунацима које ништа не везује сем перцепције и то погрешне. Приче које ова збирка обједињује нису нове, али то не иде на штету овог подухвата, јер познато је да су све приче већ испричане. Постоји, наравно, још један разлог због ког ове приче нису новост на литерарном небу, јер смо се са њиховим садржајем упознали кроз већ познате збирке: На крају свих крајева и Кад би сви говорили есперанто, које је ауторка објавила под псеудонимом. Стога би се ова антологија могла посматрати као првенац, јер је потписана правим именом и презименом.

Генерално посматрајући, збирке тематизују различите јунаке и догађаје који настају као последица одређених одлука, што је негде и самом логиком поткрепљено. Важно је напоменути да су све те одлуке довеле до несрећних завршетака живота јунака. Међутим, када се обично сусретнемо са антологијом као врстом књижевне интерпретације, очекивали бисмо избор најбољих прича на основу критеријума који је сам састављач антологије одабрао. У овом случају иако имамо избор прича, оне нису верне у потпуности оригиналном предлошку, што опет указује на спремност ауторке да се прилагоди захтевима новог доба, али и да задржи дозу иновативности. Ту долазимо до кључне особености предметне збирке: црни човек.

Подсећања ради, црни човек јесте чувена фигура из истоимене песме Сергеја Јесењина. У антологији црни човек бива поновно оживљен на досад невиђен начин. Сусрет са антологијом постаје сусрет читаоца са Јесењиновим јунаком о чему сведочи прва реченица: „У крчмарској Москви седео сам са црним човеком и слушао сарајевски Болеро…". Тиме нам се пружа и слика јунака који уједно постаје приповедач. У питању је господин Ц. из приче Кад би сви говорили есперанто по којој збирка и носи назив. Међутим, у подтексту поменута реченица гласи овако: „У крчмарској Москви седео сам и слушао сарајевски Болеро“. Да не би анализи подлегала свака од 11 прича из антологије која започиње и завршава господином Ц, затварајући на тај начин круг, али и сведочећи о повезаности свих прича, указаћу на кључну особеност која се негде јавља и као највећа вредност ауторкиног подухвата. Наиме као што и првобитној верзији приче о господину Ц. нема помена црног човека, тако ни у једној од осталих прича из две поменуте збирке нема његовог отелотворења. Међутим, његова појава у антологији доноси потпуно ново расветљавање свих прича. Сазнајемо да одлуке и животи јунака заправо нису били подстакнути личним хтењем, већ да су реализоване под утицајем поменутог црног човека. Оно што може бити интересантно за књижевне критичаре и истраживаче у будућности јесте покушај пружања симболичког значења ове појаве.

Моменат на коме бих се задржала јесте двоструко (?!) тумачење наслова. На једно тумачење већ је скренута пажња. Међутим, да ли је једино? Чини се да расветљавање прича из овог угла, доводи до указивања и на погрешност перцепција самих читалаца. Ипак, како је могуће да је читалац имао погрешну перцепцију кад је њему видљиво само оно што му сам аутор нуди? Овакво поигравање и са јунацима и са читаоцима пружа једну иронијску ноту према сваком доступном знању и могућности означавања сваке перцепције као погрешне.

Оно што је извесно јесте да, на основу већ побројаних ставки, антологија садржи дозу ингениозности и да је, ако ни због чега другог, због тога треба похвалити, али и детаљније истражити. Оно што се негде јавља као сугестија ауторки, како би свој рад у будућности свела на минимум замерки којима би могао бити подложан, јесте веће посвећивање самој психологији јунака, детаљнијем осврту и продубљенијој анализи самих ликова и дешавања. Кад кад се чини да су писцу зафалиле речи или да оне које су присутне не расветљавају на довољно добар начин предмет обраде. То нарочито постаје видљиво у причама чији су главни јунаци историјске личности или од раније познати књижевни јунаци. Ипак, имајући у виду ауторкине године и досад учињено, простор за напредак и његово испуњавање није упитан.

Glorija Madžarac: P(R)OZA ZA POEZIJU

Ova neobična zbirka, nevelikog obima, jedina koju je spisateljica objavila mami čitaoce kako sadržinom tako i formom. „P(R)OZA ZA POEZIJU“ je kao što to čitalac (pa i onaj koji nema izuzetno razvijene interpretativne sposobnosti) može zaključiti – zbirka proze i poezije u jednom književnom ostvarenju. Kako je ovo delo objavljeno posthumno, veoma nam je koristilo to što je Glorija ispod svake priče i pesme ostavljala i tekst u vidu komentara u kom je navodila šta ju je inspirisalo da to napiše. Budući da je više puta u tim komentarima naglašavala da je inspiraciju veoma teško nalazila i da je ona ključni pokretač umetniku, možemo proceniti koliko je bila zahvalna za svaku sitnicu koja je mogla da je pokrene, te ne čudi što je želela da te „sitnice – inspiracije“ budu integralni deo njenih poetsko-proznih ostvarenja.

Zbirka je podeljena u tri celine. Tekstovi su raspoređeni i štampani hronološki, baš onim redom kojim su nastajali. Celine nisu naslovljene niti posebno vizuelno odeljene, ali oštri prelazi i stilske metamorfoze jasno daju do znanja da nova celina stupa na snagu. Konkretnije, prva celina prati tinejdžerski život naše spisateljice koja tek otkriva isceliteljsku moć književnosti. Prvo prozno – poetsko delo, tačnije priča koju prati lirska pesma (u daljem navođenju: tekst) napisano je u oktobru 2014. (kako stoji u komentaru ispod tog teksta). Tada je spisateljica imala 17 godina, išla u srednju školu i živela slobodnim, tinejdžerskim životom. Tekstovi iz prve celine stilski su nevešti. Priče su nešto duže i razuđene, a iza njih slede takođe dugačke lirske pesme koje tematizuju mahom isti događaj ili apstrakiju opisanu u prethodnom proznom tekstu. Kasnije, u jednom od komentara, spisateljica će objasniti da je proza za nju uvek bila „okvir“, nešto što može da se ispriča, nešto racionalno, a potom se taj događaj koji je tako spontanim i neobaveznim tonom doveden u svest oblikuje u poetsko delo i tako nastaje amalgam fizičkog i duhovnog; opipljivog i apstraktnog. Zemaljskog i nebeskog, uzvišenog. Daleko od toga da je ovde proza skrajnuta. Isto kao što je na pijedestal stavila inspiraciju i njoj morala da obezbedi mesto u svojoj skromnoj zbirci, tako je želela da ne zapostavi ni prozu bez koje poezija ne bi postojala, pa i obratno. Prva celina je obojena iskrenim emocijama, neiskvarenim formativnim obrascima o kojima spisateljica nije znala mnogo dok nije upisala književnost na fakultetu. Kako kaže, ta početna zaljubljenost i naivnost joj je i u pisanju i u životu uvek bila najdraža, bez obzira na nespretno „brljanje“. Što se tiče ovih početaka motivi i teme nisu previše raznoliki. Tu su se našli tekstovi mahom ljubavne prirode sa akcentom na motivima snova i smrti. Pa su tako neki od naslova iz ove celine: Jano, ja te čuvam noću; Usnula Valkira; Iako spavam sam; Parastos; Ne sanjati, a spavati... Ova celina sadrži 19 tekstova, a zatim se može osetiti drastičan napredak što se tiče forme, pa i sadržine, ali i neka doza usiljenosti.

Druga celina obiluje tekstovima erotske sadržine, koje je Glorija pisala od završetka studija pa sve do 40-ih godina svoga života. Ova celina najobimnija je i (po navođenju autorke) umetnički najbolja. Teme i motivi su raznovrsni, sa akcentom na erostkom, pa i pornografiji. U proznim tekstovima obrađene su gotovo sve seksualne poze kroz najrazličitije situacije i događaje od kojih ima izuzetno dirljivih, pa sve do krajnje morbidnih. Dok su poetski tekstovi koji prate te „prozne poze“ dosta suptilniji i erotičniji. Neki od naslova druge celine jesu: Grli mi grlo; Kurvo bedna; Stolica; Dvo-polna bolest; Titova kiflica...

Treća i poslednja celina jeste najkraća, od svega 10 tekstova koji prate deset Božijih zapovesti i tematski su religiozne prirode. Ova ostvarenja odišu toplinom i smirenošću i nama se čine kao spisateljicina najzrelija i najoslobođenija faza stvaranja. Kao da je tek tada, kroz rezignaciju, pesimizam, ali i uzvišene tonove kako u prozi, tako i u poeziji, a i komentarima napokon našla dugo traženi mir i s njim mogla da se oprosti od stvaranja.

U nedostatku mašte reći ćemo da se, po nama, ova nesvakidašnja zbirka mogla prustovski nasloviti U traganju za izgubljenim mirom, ali spisateljica je smatrala drugu celinu umetnički najsmelijom i najuspešnijom, te je primat dobio sadašnji naslov.

Na kraju krajeva, komentari koje je Glorija ostavila veoma su bitni i vredni za razumevanje ovog dela, pogotovo zato što su svi tekstovi pisani u muškom rodu i kada ne bismo imali ova svedočanstva ko zna kakva bi sudbina ovih tekstova bila. Hiljadu „zato“ nalazi se u ovim biografskim crtama u vidu komentara i da spisateljica nije imala stvaralačku krizu u doba studija, da je u celini opisala svoj formativni razvoj bilo bi ovo pravo malo poetko-prozno-bildungs delo.

Milan Tica: LJUDI OD PUTERA

Danilo Kovačević: NE PO KOSI

Kratka priča

Ne po kosi

Originalni rasplet do kojeg autor dolazi se pokazao kao vrlo uspešno rešenje koje je opravdano dobrim prijemom kod publike. Način pisanja koji se sastoji od neprekinute sekvence monologa od početka do kraja čitaocu daje iluziju da glavni lik zapravo putuje kroz prostor i vreme iako se u fizičkom smislu pomera malo ili skoro nimalo. Uobičajen i veoma jednostavan (čak na tretnutke prost) stil obezbeđuje da roman drži pažnju jer nema većih promena i mentalne napetosti tokom čitanja a s druge strane komični i apsurdni momenti služe da bi zabavili čitaoca i da knjigu ne shvati kao takvu i izbegne njenu obrazovnu i kulturnu svrhu već da je konzumira kao sadržaj humorističnog karaktera što ova u biti i jeste, ali joj to nije primarna namena. Autor se nije potrudio da potencira objašnjavanje ili da anticipira postojanje poruke i pouke već  se odlučuje da radnju poistoveti sa terminom koji nema stvarno utemeljenje i koji se interpretira proizvoljno i po potrebi a to je termin „pravi muškarac“. Na ovaj način izbegava da čitaoca odvrate od konzumiranja knjige i učini je zanimljivijom. Poistovećivanjem sa terminom autor se kroz simbole igra sa interpretacijom rodnih i društvenih uloga muškaraca i žena. Iako je knjiga više namenjema muškarcima, glavni lik se obraća direktno i isključivo ženama i tako postiže dvojaki efekat – da „zavede“ ženski deo publike a da kod muškog dela publike izazovu zavist prema svemu što simboliše glavni lik. Stereotipizacijom i pojednostavljivanjem rodnih uloga autor zamenjuje teze i „prodaje“ svoje ideje kao neizostavan deo ličnosti „pravog muškarca“ a ženama nudi sve što su želele od svog muškarca ali ta želja je isključivo prozvod kreatora radnje pošto je ličnost svakog čoveka individualna i ne podleže univerzalnom obrascu. Česte greške u silogizmima i zaključcima koje autor pravi dok gradi priču mogu se protumačiti kao nesavršenost i nedoslednost stvarnog života ali i siromašnog obrazovanja u formalnom smislu i nedovoljne zrelosti autora. Potpunom apsurdizacijom autor odvraća čitaoca od potrebe da u romanu pronađe smisao već ga suptilno poziva da se prepusti i uživa u konzumaciji, jer bi u suprotnom čtalac uvideo da smisla uopšte nema. Suština romana ogleda se u seksualnoj konotaciji koja čini centralni motiv koji kroz pokrete, mimiku, proksemiku i simbole ima za cilj da kod čitaoca stvori seksualne aluzije ali na suptilan način jer za razliku od sličnih priča koje su namenje muškarcima u kojima se obično nalazi privlačna žena sa velikim grudima, crvenim karminom i najčešće oskudno obučena, autor su iskorišćava potpuno suprotan način ali postiže efekat bolji nego kod tradicionalnog pisanja a sve to uz pomoć klasičnog uslovljavanja kojeg u romanu ne manjka. Danilo Kovačević

Kristina Posavčić: (NE)PODNOŠLJIVI SNOVI

Novine Književna pravda:

,,(Ne)podnošljivi snovi" Kristina Posavčić

Sa vremena na vreme, potrebno je da se podsetimo da ovaj svet pripada svima nama. Da ono što nikome nije slično i ono što je nama najviše lično smo mi sami. Magija ljudskog postojanja i njegova nerazumljiva istina jedne su od prvih tema o kojima počinje da se piše u istoriji književnosti. Često zagledani u nijasne a ne u boje, u linije a ne u oblike, polako upadamo u životne šablone i postajemo slepi za lepotu, smisao, zahvalnost. Nekad je potrebno trgnuti se, razbiti okvir, skrenuti sa puta ili prosto odvojiti vreme za snove koji nemaju rok trajanja.

Danas govorimo o savremenom delu posvećenom upravo otvaranjem ovakvih problema ali i načinjanjem njihovih odgovora. Malo toga možemo da kažemo a da ne otkrijemo sve, malo toga može da se komentariše objektivno a da smisao ostane onakav kakav je namenjen tako da ćemo najveću reč i kritiku ostaviti samim čitaocima i njihovom jedinstevnom iskustvu u dodiru sa ovim delom koje predstavljaja broj jedan na listi mesečne preporuke.

Zbirka kratkih priča ,,(Ne)podnošljivi snovi" mlade autorke Kristine Posavčić nudi nam jedan muzej ljudskih priča u kojem vreme prestaje da postoji.  Tanka linija između realnog i fantastičnog gubi se na taj način što autorka element fantastičnog uvodi kao metaforu za svakodnevno. Na svakoj priči zadržavamo se sasvim onoliko da se uvek osećamo kao da smo (n)i tamo (n)i ovde. Pisajući tako o svakodnevnim stvarima i situacijama, čini nam se kao da čitamo kroz maglu o  zaboravljenim životima koje smo već proživeli, o zaboravljenim snovima koje smo svi sanjali. Dnevna lutanja i sanjarenja likova koja čine glavnu radnju svake priče, predstavljaju niz sasvim neobičnih i specifičnih kadrova obojenih zaboravljenih običnosti i lakoćom postojanja. Svakom pričom gotovo kao da zagrlimo njene likove toliko snažno da i sami postajemo oni. Pitanja i načini do kojih svaki lik kreativno i jedinstevno dolazi daje nam sliku lepote i posebnosti svakog čoveka. Jedna univerzalna tema prikazana je ovde na nov, osvežavajući i krajnje zanimljiv način koji je povezan dirljivim, ironičnim, sentimentalnim tonom. Nakon čitanja ostajemo zaneseni saznanjem do kojih nas je autorka naterala da dođemo i sa podsećanjem na istinu koliko je lepše kada znamo kuda i kome idemo, pogotovo kada idemo sami sebi, zbog sebe.

Ipak, ono što svaki kritičar ne preskače da spomene jeste nestabilnost forme koja kao da se rodila u toku ili nakon stvaranja građe što je za posledicu ostavilo da čitava zbirka izgleda kao jedan stilski eksperiment. Jasno je da sav materijal i građa koji su se našli pred autrkom za stvaranje ovog dela nisu ništa osim mašte i iskustva zbog čega je teško odrediti koji žanr bi mogli ovde da prepišemo.

Ukoliko ovo jeste eksperiment, mi dodajemo uspeli eksperiment!    

novinar K.S.

Anja Minić: DUH PROŠLOSTI

Ovo nije jedna od onih knjiga koju morate da pročitate. Neće vas Bog zna kako obogatiti i neće vas učiniti pametnijima, ali će vas naterati da se zamislite. Daće vam neke važne životne lekcije. Ili će vas bar podsetiti na njih. U tome leži njena vrednost. Iako sam, nakon nekoliko pročitanih poglavlja, poželela da odustanem od čitanja, uverena da je posredi još jedna romantična, tralala knjiga, priznajem da bih, da je nisam pročitala, u izvesnoj meri ostala uskraćena za jedno interesantno iskustvo.

Želju da odustanem od čitanja mogu da pripišem prilično lošem i neinteresantnom uvodu u samu radnju. Emili je advokat i samohrana je majka desetogodišnje devojčice. Ona je veoma posvećena svom poslu, ali vešto balansira između posla i majčinstva. Međutim, njen privatni život gotovo da i ne postoji, a njegovo ponovno izgrađivanje je i osnovna tema ove knjige. Ono što mi je na početku zasmetalo je to što sam imala da osećaj da, već posle pedesetak strana, znam sve, pa i ono što će se dogoditi na kraju. Saznala sam (bar sam tako mislila) sve o njenoj prošlosti, o njenom bivšem suprugu, o njenom radnom mestu, o njenoj ćerki Sari, ali i o kolegi, sa kojim sam je automatski povezala, uverena da sam protraćila vreme na još jednu priču bez posebnog zapleta, sa sigurnim hepi endom.

Knjigu sam nastavila da čitam jer me je zaintrigirao njen odnos sa Vilijem, kolegom. Nisam mogla da dokučim šta se tačno dešava među njima. Emili mi je na momente delovala veoma zainteresovano, dok u drugim momentima nisam mogla da razumem i opravdam njene postupke. Poželela sam da uđem u knjigu i u njen mozak i da vidim šta mu to, zaboga, prećutkuje. A onda, kada sam mislila da sam sve shvatila, pojavio se njen bivši suprug. Njihov odnos bio je neraščićen, a njena osećanja bila su mi potpuno nedokučiva. Shvatila sam da zapravo ne znam dovoljno o njoj, da ,,mi’’ nije baš sve rekla. Upravo me je želja da saznam više o njenoj prošlosti i sadašnjosti naterala da knjigu pročitam u jednom dahu.

Sarin odnos sa ocem na momente me je izuzetno raznežio. Ona je nežna i krhka devojčica kojoj je majka centar sveta, ali i koja čezne za ocem kojeg je poslednji put videla pre mnogo godina. Kada je njen tata i konačno došao, prišao joj je pažljivo, želeći da mu pokloni svoje poverenje. Njegovi sitni koraci i pažljivi postupci, osim što su kupili Saru, kupili su i mene.

Pojava Sarinog oca i Emilin povratak u prošlost razjasnili su mi gotovo sve, pa je nastavak knjige bio gotovo predvidiv. Tada mi je knjiga, kao i na početku, postala dosadnjikava. Ispostavilo se da je kraj zaista onakav kakvim sam ga predvidela, pa sam knjigu jednostavno zatvorila i odložila na policu. Nisam dugo razmišljala o njoj, kao što je to slučaj sa nekim drugim knjigama, ali je se povremeno setim. Postoje knjige koje svakako vredi pročitati pre nego nju, ali opisala bih je kao knjigu koja će vam savršeno leći u satima dokolice ili možda na plaži. Nije klasična limunada i nije preterano patetična, pa joj, ako vam padne pod ruku, dajte priliku.  

Татјана Јекић: ПОГЛЕД У ДУШУ

Читајући ову кратку књигу, која, морам признати, више личи на дугу причу него на нешто што би се могло назвати романом, нисам пронашла много делова које сматрам вредним коментарисања. Ипак, како сам свесна да морам посветити пар ступаца овом делу, навешћу оно што ми је засметало приликом читања, као и оно што сматрам добрим. Наиме, ауторка се открива као неко ко се труди да напише што више речи, не мислећи о томе колико добро оне заиста звуче. Дакле, имамо испред себе књигу некога ко је покушао да напише што више и то се одразило на квалитет добијеног продукта.

Што се тиче саме радње овог дела, мораћу да вас разочарам, али ње и нема. Ауторка већину страница свог дела посвећује приказу унутрашњег стања својих јунака. Нажалост, у томе не успева у потпуности. Као да се мноштво мисли роји њеном главом и док покушава да их пренесе у речи она губи саму нит тих мисли. Као резултат тога имамо реченице које су често неповезане и нејасне и на крају оно што је написано делује конфузно и заморно. У жељи да прикаже све оно што мучи њене јунаке, ауторка покушава да их што више приближи обичном човеку. Јунаци овог дела су обични људи који се налазе свуда око нас. Они су занемарени у средини у којој се налазе. Са једне стране имамо старију жену која је схватила узалудност свог живота, након година посвећених породици која јој окреће леђа онда када јој је најпотребнија. Са друге стране, приказује девојчицу занемарену од стране родитеља, која ни у школи не успева да пронађе пријатеља који ће јој бити ослонац у данима детињства. Велика мана овог дела јесте недостатак радње. Приказ унутрашњег стања јунака на моменте је добар, али често прераста у претеривање које постаје мучно и незанимљиво. Могуће да би ова књига била много боља да је ауторка довела у везу девојчицу и старицу. Овако, књига делује као да су две засебне приче, које једино повезује бол који се крије у обе јунакиње, убачене у њу без икакве више замисли. Прича која прати занемарену девојчицу блиска је дечијој књижевности и сигурна сам да би се најмлађим читаоцима допала уколико би ауторка унела пар измена. Са друге стране, унутрашњост старице која је одбачена од најмилих је на моменте врло добро приказана и уколико би се ауторка темељније посветила исправљању грешака које је направила приликом осликавања овог лика, књига би могла бити добра. Грешка је била повезати унутар једног дела ове две приче које би засебно могле изазвати добре реакције код различите читалачке публике.

Уколико ово дело још увек нисте имали пред собом, знајте да ништа нисте ни пропустили. Иако је ауторка имала добру замисао, да се бави писањем о проблемима обичног човека, односно да говори о занемареној људској психи, недостатку људскости који доводе до ломова унутар бића, она своју намеру не доводи до краја. Највећи разлог за то јесте њена  немогућност да све што жели пренесе у речи. Као да се у свему ономе о чему жели да говори ауторка губи и на крају не успева да пронађе жељене речи којима би приказала јунаке онаквима каквим их она види.

Petra Vereš: PONOĆNI JAHAČ

Knjiga odiše nekim mračnim tonom, no ono što je opšte poznato je da je Petra Vereš i pre pisala takvim tonom. Često se javlja minimalizam, ’’the less is more’’, ipak u ovoj priči to autorki nikako nije pošlo za rukom. Kako vidimo, glavni junak, mladi Judžin, jevrejskog porekla ima paradoksalnu ličnost. Čak iako je to s namerom urađeno, previše je umršeno, nejasno. Mnogo praznina i banalnih razgovora koji bi trebalo da imaju bar iole smisla, oni to nemaju. Ništa se ne dešava. Praznina je tu bez ikakve poente. Likovi su naizgled apatični, ali prazni. Razgovori ne vode nikuda, iako autorka očigledno teži ka tome da se razumeju kao velika mudrost.

Fabula jeste zaokružena, postoje i neki detalji koji doprinose celokupnoj atmosferi, ipak osećaj je već doživljen, već viđen. Ne znači nužno da je to nešto loše, ali nema originalnosti. Previše truda je uloženo u delo koje se čini kao da je napisano bez truda.

Podela likova je na ’’muške’’ i ’’ženske’’, svi su povezani kroz prizmu ljubavi. Neka lošija verzija serije Seks i grad. Samo što posle ljubavi ne dolazi kolumna, već očajanje. Likovi su jednodimenzionalni, a autorka je opsednuta autentičnošću. Otuđenost među likovima, koliko god oni slični bili, okruženi zidovima koje su sami podigli, oni time ne postižu ništa. Ostaju na istom položaju gde su i bili. Možda još i više izgubljeni.

Iako je autorka mlada i ima još vremena da se oproba u različitim žanrovima i verzijama, a tako i da napreduje, ne treba joj oduzeti dozu talenta koju poseduje. Ipak, postoji malo više od opisa polnih organa, ruku i cipela. Ipak, mentalno stanje junaka, koliko god ono zamršeno bilo, ima svoje čari. Imamo jevreja koji je svakako zamršen, otuđen i na neki način nezadovoljan sobom, a sa druge strane imamo mladu udovicu koja ne zna šta će sa sobom i sve njene praznine jedino muškarac može da ispuni. Ipak, ovime je prikazana slika društva, da je čovek nesposoban kao pojedinac i da je najjači tek onda kada se nalazi u zajednici sa nekim drugim bićem. Ovde je donekle mlada autorka i pokazala svoj talenat, ali je neophodno konstantno ga razvijati.

Iako roman ima značajnu temu, odnos među ljudima, ljubav kao jedna od glavnih komponenti života, postavlja se pitanje da li je autorka uspela da odgovori na ova pitanja i u kolikoj meri? Ipak, ono što je uspelo u ovom romanu jeste ideja o tome kako smo mi nesposobni kao pojedinci da postignemo nešto i da svako od nas ima potrebu da se osloni na drugo ljudsko biće. A što znači da će Ponoćni jahač  svakako naći onu publiku kojoj su ovakve ideje bliske.

Милица Милошевић: РАЂАЊЕ ИЗ ПЕНЕ

Пратећи трагове сликара који су осликавали своја платна и зидове палата и храмова инспирисани књижевним делима попут Дантеове Божанствене комедије, Хомерових епова Илијада и Одисеја, па и општим местима идеалне лепоте у поезији петраркистичких песника, ауторка Милица Милошевић у својој првој збирци прича Рађање из пене управо је инспирисана оним што су сликари и вајари оставили иза себе. Мотиви из историје уметности у њеним редовима врло лако заинтересују читалачку публику да открива нове детаље на већ врло познатим делима ликовне уметности, а уједно и показује да данашња књижевност такође може бити инспирисана ликовним уметностима, што италијанске ренесансе и радовима Салвадора Далија, тако и радовима српских уметника попут Паје Јовановића, Ђорђа Јовановића, Уроша Предића и Новака Радонића.

Већ сам наслов ове збирке је врло симболичан. Указује на познату ренесансну слику Италијана Микеланђела Буонаротија Рађање Венере, тако да можемо да доведемо у везу и да поредимо ову прву Миличину збирку прича која се рађа из пене попут Венере на Микеланђеловој слици. Синкретизам је, дакле, присутан од самих корица и већ упућује на садржај и тематику присутних прича.

Миличини јунаци, често јунакиња, коју можемо да идентификујемо са самом ауторком (ова збирка заправо позива на изједначавање аутора и наратора, али, опет, требало би бити опрезан са таквим приступом), „доживљавају“ путовања кроз епохе, догађаје, па чак и универзуме, гледајући у уметничка дела и доживљавајући одређену врсту катарзе посматрајући их. Примети се колико њени јунаци, па чак и сама ауторка, уживају у сферама уметности, пре свега у просторним и временским уметностима, те их спајају, тј. спаја, у нешто ново, у неки нови доживљај.

Такође, поред таквих путовања кроз сфере уметности, Милица се користи ликовним и књижевним мотивима и карактеристикама одређених епоха у својим симболичним причама – аутофикцији, при чему је наратор често њена фикционална двојница кроз коју ауторка говори о својим доживљајима и путовањима по европским градовима. Ова аутофикција често добија облик кратких путописа по Италији и Белгији у којима се до детаља осликава архитектура градова, па и личности са којима се наратор сусреће.

Миличин стил писања је једноставан, фин, сликовит. Примети се да јој није страно писање прозе и кратких прича. Њен стил тек ће се развијати у будућности ка бољем и сведенијем, ако буде радила на истом. Надамо се да ће показати своју креативност пишући и неку другу тематику, можда мало изазовнију, или пак да се упусти касније у нешто још другачије што се тиче жанрова и форме, да покаже своје умеће и стил који се развија до зрелости, с обзиром да је тек закорачила у свет књижевника у ком се среће са озбиљном конкуренцијом, новим младим ауторима.

У својим причама, Милица свет сликарства преноси у свет књижевности, ствара везу између писане речи и визуелног. Она постаје прозни илустратор уметничких дела из историје уметности. Њена љубав ка уметности избија из сваког написаног реда у овој збирци. Мотиви сликарства и Миличина проза се сједињују у један фини слој који ауторка негује.

Хаџи Катарина Перић: REQUIEM (Поговор)

Реквијемској мисли тешко би се неко одупрео од првородних до есхатородних. У том духу се симболистички кȏд одважио да преузме на себе главну улогу и гради наративни део ове двочинке кроз имена, место и време, те се у ту сврху послужио  ликом господина 7Д који, изазван заједничком појавом младог теолога Мефиста и своје жене Раве, хитерично навија за полетање још једне (седме) птице, како би могао отпочети своје приповедање. Тако број 7 постаје кȏд за улазак у духовни (и душевни) свет приповедача, а уједно и покретач наративног дела драме, где се фокус радње не помера на једнообразни живот пацијента 7Д, већ на све оне који су, попут њега, постали оковани поменутим бројем, а потом, клањајући му се, убијани гневном руком цара из Валске долине, Навуха, који се залаже за обожавање броја 6. Тако немоћ окованих да се одупру новој, царској идеологији добија мученички карактер, чији је једини преживели управо господин 7Д. Па, иако се овај усамљени приповедач нашао управо пред неминовношћу, он се за све време испредања ове приче не помера на сцени, чиме се гледалац/читалац оставља у недоумици да ли то произилази из помирености са том неминовношћу, или пак, проистиче из наде да га спасе Рава која је лепотом засенила Навуха и приклонила се његовој идеологији, сачувавши живот.

Међутим, ваљало би напоменути да без познавања старозаветног предлошка у којем су садржани ови кодови, нема ни ваљаног тумачења наративног дела драмског текста, било да се чита у пародијском, тужбаличком, психолошком или ма којем другом кључу. Јер, мада се овај драмски спис може учинити некоме фанатично-обоженим или пак јудео-менорским штивом, то би се сучељило са основним идејним захтевом реквијема, али и са главном бити наратива која лежи  у идеји о смртности идеалиста. Зато, онај ко није спреман да се истинотражитељски препусти правом лицу речи, нека не дозволи да га се дотакне.

Filip Pandžić: KORONA MORONA

Ovaj debitantski roman izazvao je buru u javnosti i privukao pažnju brojnih kritičara. Naime, roman govori o vanrednom stanju uvedenom u Republici Srbiji 15. marta 2020. godine zbog pandemije virusa Covid-19 koji je poznat kao virus korona. Ovo je i glavna tema romana "Korona morona". Međutim, kako iz samog naslova možemo zaključiti ovde se najvećim delom radi o kritici društva za vreme epidemije. Autor nam govori o neodgovornom ponašanju ljudi i njihovom nepoštovanju propisanih mera, kao i o samim merama prema kojima, slobodno možemo reći, autor i njegovi junaci imaju parodičan stav.

Roman je podeljen na četiri dela od kojih je svaki deo drugačije koncipiran. Naime, prvi deo se sastoji od bezbroj "kratkih priča", tačnije od bezbroj stvarnih dokumentarnih situacija koje su se zaista desile, da li na ulici, u marketu ili negde drugde, a koje protagonista dela iznosi u razgovoru sa drugarom koji je i sam bio žrtva virusa korona. U drugom delu najveća pažnja je usmerena na komentarima samog autora, dok u trećem delu možemo naići na zanimljive izjave istaknutijih ličnosti iz sveta politike, medicine i kulture, kao i najzanimljivije naslove, odnosno isečke iz novina. Četvrti deo je baziran na statističkim podacima i taj deo je najobimniji. Ovo je možda i suvišno jer statistički podaci ništa ne doprinose samoj priči, već "nepotrebno" produžavaju tekst i obim knjige. Svakako je dobro imati uvid u ove podatke, ali ne i u jednom ovakvom romanu.

Što se tiče same priče, ona je izuzetno zanimljiva, a lako bi se mogla pretočiti i na filmsko platno. Jezik je u prvom delu romana neformalan i česta je upotreba uličnog govora i slenga, dok su ostali delovi romana strogo formalni. Iako ovo delo većim delom ne podseća na roman, on to svakako jeste i prvi deo to jasno potvrđuje. Imamo razgovor između dve osobe i njihove komentare na čitavu situaciju, a česta je upotreba i retrospekcije gde se javljaju brojne epizode iz života ova dva junaka za vreme vanrednog stanja. Sve ovo je dato u prvom licu jednine, pa tako čitav ovaj razgovor možemo posmatrati kao ispovest jednog od učesnika u njemu.

Ono što je najviše uzdrmalo javnost jesu šokantne izjave nekih poznatih ličnosti, podaci koji se ne podudaraju i u kojima se jasno vidi da je neko manipulisao njima, takođe i sve one "skrivene" akcije koje su pojedini ljudi preduzimali, a za koje građani nisu trebali da saznaju. Ono što je sigurno jeste pitanje koliko dugo će jedan ovakav roman biti na slobodi, da li je sve u njemu istina i kako je autor došao do tih informacija ako jeste. Upravo zbog ovoga se "digla prašina" i izazvala bura u javnosti.

"Korona morona" će definitivno ostaviti trag u književnosti, ali isto tako i sećanje na jedno vreme u kojem su se dešavale stvari koje nisu za zanemariti.

Vanja Pejović: "PREKRETNICE" I ISTORIJA

Zbirka priča ,,Prektetnice’’, pojavivši se iznenada kao prvenac ove spisateljice, postavlja pred mene težak zadatak da je definišem bez ikakvog ranije konteksta koji  bi mogao sadržati njenu poetiku. Međutim, ono što je jasno posle prvog čitanja jeste da se autor u svom prvencu usresredio na mnoge, nama poznate, junake iz istorije iz perioda nakon Drugog svetskog rata. Svaka od priča obuhvata različitog junaka, ali zajedno sa njima, i njihove porodice, koje su nam istorijski nepoznate. Stoga je nemoguće datu zbirku označiti kao u potpunosti istorijsku, zbog mnoštva fikcionalnih likova.

Česta pojava sa kojom se susrećemo u književnosti 21. veka jeste okretanje pisca prema prošlosti. Gledajući istoriju kao veliku učiteljicu, ona je data kao primat, tako što su je pisali velikim slovom sa dubokom naklonošću, ali to mlade autore, u našem konkretnom slučaju autorku zbirke priča ,,Prektetnice’’, nije sprečilo da u istoriju uplete i neki drugi, istoriji nesvojstven, žanr, poput lirski intoniranih dnevničkih zapisa.

Ovakve tendencije u književnosti sa kojima se susrećemo u pomenutoj zbirci priča možemo nazvati ,,raznolikosti istodobnog’’. Pisac pristupa istoriji sa velikim strahopoštovanjem, stoga njene detalje prenosi korektno i udžbenički, dok deo sintagme koji se odnosi na ,,raznolikosti’’ podrazumeva ugao gledanja, a to je ugao u kom se nalazimo, 21. vek.

Stoga, iako su radnje smeštene u vek koji je iza nas, duh, stavovi i njena uobličenost svakako isu. Mogli bismo reći da je to prva i osnovna stavka koja čini ovo delo jedinstvenim.

Sa jedne strane, istorijski roman nastao je kao proizvod dinamičnih vremena kada je populacija preživljavala jake promene i na taj način našla jedan način da ih prebrodi, a to je njihovom fikcionalizacijom. Sa druge strane, početak novog veka traži da se istorija preispita. Međutim, i pored toga, autor odlučuje da se ne distancira previše, odnosno da ne uzme veliki korak unazad već da zahvati period nama blizak, stoga zbirka zahvata period od sedam decenija unazad, što svakako nije redak slučaj jer mnogi autori 21. veka se ne usuđuju da odu dalje od 20. veka. U zbirci preispitan jeučinak hororičnih prizora iz Drugog svetskog rata na psihološke profile i zanemarene aspekte ličnosti ovog događaja.

Šanse koje novi okvir pripovedanja 21. veka nudi su višestruke: u zbirci je omogućen kontekst i kolektivnog i individualnog identiteta u znatno širem rasponu nego ranije. Akteri su uvučeni u istorijski kontekst, što je omogućilo povlačenje granica između privatnog i javnog ja. Dosledno u svakoj priči nalazimo na pripovedanje u prvom licu i to je još jedna stavka koja čini ovo delo drugačijim u odnosu na ostala istorijska dela u kojima naizlazimo nezainteresovanog posmatrača kao pripovedača.

Takođe istorijske teme intigriraju pisce i zbog mnogih ideoloških koncepcija koje zaokupljuju kolektivnu svest. U ovom delu otvorena su pitanja individualne i kolektivne odgovornosti, krivnje za mnogobrojne zločine, nepravde iz bliže prošlosti i istražena je sudbina manjinskih zajednica, kao i relevantnost svih tih događaja za današnji svet. Demokratizacijom društva omogućeno je duboko protresanje brojnih potisnutih ili zabranjenih sadržaja i tema. Stoga ne možemo da izostavimo činjenicu da je ovo delo duboko ideologizovan tekst koji od svoje ideologičnosti ne može pobeći.

Nakon svega možemo da zaključimo da, iako činjenice, glavne junake i događaje iz dela u potpunosti možemo potvrditi istorijski, istorijski roman 21. veka se izmenio iz svoga korena, a delo ,,Prekretnice’’ je jedinstven primer toga. Ideološki zaokupljen, njegova glavna tendencija svakako je bila da prikaže unutrašnji život ličnosti koje često srećemo u istorijskim udžbenicima, ali nikada ovako razgolićene, i da kroz njih iznese svoje stavove o događaju dovoljno bliskom današnjem čitaocu kako bi mogao da ostavi utisak na njega i time izrodi neka nova razmišljanja novih generacija.

Milica Sredojević: MAGLA

Milica Sredojević je u delu "Magla" dotakla valove snova i halucinacija i zaplovila u pesimizam i usamljenost. Kroz lik Stepka čoveka sa bunjišta svoga vremena umela je da prikaže sliku truleža i đubrišta u kome se ovaj lik nalazi. Kroz Stepkove misli upoznajemo njegov život, od trenutka kada je iz doma za nezbrinutu decu dospeo u hraniteljsku porodicu, pa sve do sadašnjosti u kojoj važi za uglednog građanina Beograda, naime, doktora na Vojno Medicinskoj Akademiji. Njegovo pravo ime bilo je Svetozar Jovanović, ali je svetu bio poznatiji kao mlađi Stepko, stariji Stepko beše njegov otac, vojni pilot, koji je pre par godina umro. Stepko je usamljen proveo svoje detinjstvo, uglavnom daleko od roditelja koji su ga usvojili, od njih je dobijao materijalnu potporu, a za uzvrat im davao najbolje ocene u skupim školama koje su mu priuštili. Vremenom je postao, sin kakvog su želeli, načelnik odeljenja za psihijatriju najuglednije srpske klinike VMA. Stepkov svet je bio unutrašnje bolno smiren i iracionalan. Teško je podnosio činjenicu da se nalazi u korumpiranom svetu gde sve ima svoju cenu. Bio je okružen lažima i prevarama u kojima je često ravnodušno učestvovao. Bez znanja i volje biva bačen u svet koji je stran njegovoj suštini. Bez ikakvog otpora potpuno hladan živi u njemu. Morao je da traži neke puteve spasenja, tj stanja u kojem se nalazi. Svoj put slobode nalazi u snovima tj svetu koji stvara unutar sebe. Stepko otvoreno izražava svoje građenje prema svetu u kome se nalazi. Ma koliko je to gađenje bilo iskreno i jako, u njemu se ne javlja želja da postane borac, i da se odupre svetu. Verovao je da ne postoje snage koje su kadre da menjaju svet. Trudio se da pobegne negde gde će sve te gadosti moći da zaboravi. Često ga vidimo samog zapletenog u svojim mislima u kojim nejasno vidimo svet koji ga čini srećnim. Taj svet bi svakim danom bio drugačiji, menjao bi se shodno stvarima koje su ga tog dana zadesile. Kada bi se udavio u sopstvenim mislima išao bi u Konobu preko puta stana, stao za šank naručio duplu ljutu i gledao u telefon. Obično bi mu u kafani prilazili ljudi moleći ga da im bude veza za kliniku, ili da pita nekog od svojih kolega nešto vezano za neku bolest. Bilo je i onih koji su prilazili sami od sebe i pričali mu šta ih muči i izjeda jer su mislili da će im ovaj psihijatar pomoći u rešavanju svojih problema. Da je Spekto predan svom poslu vidimo u ovakvim situacijama kada uvek rado da savet, a još radije neformalno prepiše terapiju, jer po njegovom mišljenju svi ljudi imaju neke tegobe i ljudske muke, a lekovi im pomažu da ih ublaže. Kroz lik Marije Stepkove devojke vidimo da nije zainteresovan za stvaranje porodice iako mu je preko četrdeset godina. Sa Marijom je godinama u nekom ljubavnom odnosu, koji bi se svodio na dva tri viđanja u toku nedelje, samo onda kada bi ga Marija na to uspela nagovoriti. Kada bi sa njim pričala o braku i porodici vešto bi skrenuo sa teme, a neretko bi rastrgao sa nje odeću i uvukao je u krevet. Čini se da je ljubavni čin jedino u čemu Stepko uživa. Mariji je bilo tek trideset leta bila je ambiciozna i mudra doktorka odeljenja za kožna oboljenja Klinike VMA. Pričala je otvoreno da su joj stariji muškarci opsesija i da bi sa njima stvarala porodicu. Dok bi nam pisac govorio o Mariji stekli bi utisak da ona naivno sagledava svet ružičastim naočarima. Sredojević nam jasno stavlja do znanja da je ta naivnost razlog zbog kog Stepko izbegava Mariju, ipak svaki čitalac može uočiti da Stepku ne odgovara ni jedna osoba u njegovom okruženju. Jovica Lazić je Stepkov najbolji prijatelj, još iz doma za nezbrinutu decu, mada ne tako uspešan u poslovnom aspektu života, naime radi u restoranima kao konobar. Ova dva lika predstavljaju najveću suprotnost likova ovog romana, jer je Jovica sve što nije Stepko, i Stepko sve što nije Jovica, a ipak se dosta vole i poštuju. Stepko je zadovoljan svojim životom, stvoro je je porodicu, za koju kaže, da mu je najveće bogatstvo u životu. Svestan je da je svet pomalo truo, ali on i u tom truležu vidi najlepše cvetove. Spas je našao u veri u Boga. Jovica je jedini spoznao Stepkovu patnju u duši, i kroz ceo roman vidimo Jovicu koji Stepku pripoveda o veri i spasenju duše, dok ga ovaj bledo posmatra razmišljajući o duploj ljutoj. Ipak Jovica je bio jedina osoba koju je Stepko iskreno voleo i kojoj se posvetio. Stalno su jedan drugog posećivali i zalivali svoje dugogodišnje prijateljstvo. Na samom kraju romana vidimo lom Stepkove duše na dan kada iznenada od srčane kapi umire Jovica, u Konobi pokraj njega. Beživotno njegovo telo, nosio je na rukama do VMA i molio svoje kolege da mu pomognu, iako je sam znao da pomoći nema. Na sahrani svoga prijatelja, Stepko  u sebi čita molitvu za spasenje duše koju je stalno ponavljao Jovica, a zatim Mariji, koja je kraj njega, govori da je voli najviše na svetu. I to je rečenica kojom pisac završava ovaj roman. Na čitaocu ostaje da razmisli da li je Stepko u poslednjem času života spoznao pravu svoju suštinu.

Anica Subotić: SEDAM

Ova knjiga, kasnije prenesena na filmsko platno od strane Davida Finčera, pisana je tri godine. Zamišljena je kao krimi triler. Međutim, kad je konačno bila završena, shvatila sam da se žanrovski ne poklapa sa prvobitnim planom. Nekako se od krimi trilera, postepeno i neprimjetno, pretvarala u naučno-fantastični roman. Nezadovoljna ovakvim ishodom, vraćajući se na početak priče, izmijenila sam sve što sam smatrala greškom prouzrokovanom isključivo mojom prevelikom zanesenošću. Prvenstvena želja bila je da ovaj roman kod čitalaca izazove napetost i misterioznost uz brojne, pomalo gadne, okolnosti koje se mogu desiti i u našoj stvarnosti. Naslov je glasio „Svi naši grijesi“. Kad sam već odlučila da knjiga treba mnoge prepravke, i sam naslov zamijenih samo jernom riječju – „Sedam“. Naime, priča prati dva detektiva, tačnije detektivku i detektiva, koji su dugogodišnje kolege, ali nikada nisu našli zajednički jezik. To se mijenja kada dobiju novi slučaj o sedam brutalnih ubistava. Vil i Ema kreću u potragu za ubicom čije su žrtve u mukama umirale, a svaki trag im ukazuje na detaljno razrađen plan ovog psihopate, koji je ubijao ljude, vođen idejom o sedam smrtnih grijehova koje treba istrijebiti. Ovaj dvojac, Vil i Ema, u Finčerovoj adaptaciji postoje kao detektivi Vilijam i Dejvis, što bi značilo da je reditelj istragu prepustio dvojici muškaraca. U romanu ovi likovi, koji rade posao detektiva, imaju zamijenjene uloge, pomalo neočekivane. Naime, Ema predstavlja hrabrost i odvažnost, uz to i logičko razmišljanje, dok je Vil onaj koji je uplašeniji i uvijek jedan korak iza nje. Ako žrtve koje su ubijene treba da predstavljaju ljudske grijehe, Ema je oličenje ljudskosti, pozitive i dobrote što se kroz njen lik do kraja romana i vidi. Ovakav kontrast između negativnih i pozitivnih ljudskih strana, daje jednu sliku, već odavno ustaljenu, da bolje prodju pozitivci, dok negativci ili snose fizičke posljedice ili ih ta njihova loša strana jede iznutra. Nakon Finčerove filmske adaptacije ovog romana, shvatam koliko nepotrebnih događaja i opisa, u suštini ničega, zauzima roman i tako ga guši. Veliki broj likova iz romana, u filmu je izostavljen što publici daje jasniju sliku, bez zbunjujućih momenata, o samoj radnji filma. Ali, moram dodati da su književni likovi, za razliku od filmskih, predstavljeni kroz dublju psihološku analizu, što naravno ne remeti film, naprotiv, ostavlja mjesta za napetost prilikom istraživanja slučaja, ne skrećući pažnju na pojedinačke karakteristike svakog od njih.

Јована Војводић: СЕНЕТ

Да је Нефертари којим случајем могла заиграти рулет у Вегасу, био би то истински успешан подухват. Али не и под пером Јоване Војводић. Разлог за останак у историјски верном амбијенту јесте могућа бојазан да се направи преседан у списатељској рутинираности. Отуда египатска краљица остаје поприлично верно евоцирана. Управо са таквим знањем суочени, екстравагантна очекивања су изневерена, али су по питању осталих наративних елемената, може се рећи, надомешћена.

*

Древно египатска надметничка настројеност испољавала се у различитим и многим сферама живота, и тицала се подједнако прибављања природних ресурса, ратних дејстава или друштвених игара. O последњем, а једна од њих је насловила роман, говори ауторка, притом не желећи да књигом начини документарни запис, већ да сенету, осим основне сврхе, зада и метафоричко значење. За наслов би се могло рећи да је производ не тако креативног момента, али оно унутар дела јесте чворишно упориште, због чега је првобитна радна верзија убрзо замењена. Поједини критичари изражавали су жалост што се алтернативни наслов није искористио, макар и као поднаслов.

Прича јесте историјски поткована, будући да постоји сликарско сведочанство на ком се Нефертари, супруга Рамзеса Другог, нашла играјући пијунима на табли пред собом, иако нема противника. Због те празнине, верује се да је литерарна вештина подстакнута и да ју је ауторка испунила. У роману, насупрот египатској краљици, смењују се ривали, са којима краљица води „монополски пир“.  Тако игра добија виши смисао, и није само предмет којим се доколичари, већ представља извесну игру повезану са загробним животом.

У томе, најважнији јесу симболички кодови, који су се и налазили на изворној табли, у одређеним пољима. Ти алфабетски и логограмски знаци су елементи хијероглифског писма, а њих иако је мали број (свега 5, јер је и толико и древна игра садржала), имају снажно дејство на оне чија се фигура нађе на пољу нацртаног симбола. Међутим, какво је дејство осим на ток игре оно имало? У зависности од наклоњене повољне судбине или худе среће, и живот је попримао карактеристике сходно намењеној страни. Истовремено, пристанак на игру значио је и потенцијално добијену прилику за комуникацију са царством мртвих. Јунаци, односно играчи, мада недовољно психолошки одређени, бивали су осветљени у оквирима својих тактика, начина на којима су се суочавали са резултатима потеза и исходима партија. Имајући то на уму, Амон Ра не делује у складу са својим суперлативима у врховном божанском одреду. А ни Клеопатра своју бесмртност није обезбедила угризом змије.

Стилски, роман испуњавају прецизно бирана реченична устројства, а у оквиру тих механизама, изниман је избор речи. И вероватно је то последица чињенице да је непретенциозну радњу требало лексиком учинити упечатљивом. Тој дојмљивости, допринела је визуелна компонента у оквиру поглавља, тако да је и читалац, мање упућен у египатско писмо могао са лакоћом да разуме појединачан смисао, а тиме и целокупну слику.

Језиком који је осавремењен, у највећој мери, а у мањој иронијски, види се дух епохе, па се не очекује ондашњи дијалошки манир, већ обичан разговор који тај оквир обичности и превазилази тиме што су актери лишени јаловог историцизма на који смо навикнути и који нам се чини оптерећујућ.

*

Дакле, ако је судити по досадашњем, Војводићева користи свет који нуди малтене готов материјал, а машта је, спремна на сарадњу, њега литерарно обрадила, бринући се да понуди подједнако необично штиво са могућношћу сазнања о египатском свету. Са свешћу да египтологија није њено примарно професионално опредељење, ауторка не залази превише у непроверена подручја, јер је, како каже у предговору: „правда оставити тај посао врсним стручњацима те области и сродних дисциплина. Ја Египат користим толико да ми је основ о којем, према своме нахођењу, надаље пишем.“

Душица Краговић Обрадовић: СЛИКАР НАШИХ ДАНА

Роман “Сликар наших дана” показује да се уметнички гениј, блуд и разврат не везују само за време стварања грандиозних уметника из далеке прошлости. Радња романа смештена је у оквире последњих деценија двадесетог века. Роман започиње поглављем “Детињство” у ком се упознајемо са истакнутим сликаром данашњице-Габријелом М. Много тога се може наслутити из првог поглавља, које читаоцу даје јасне назнаке остатка романа. Роман карактерише прстенаста композиција , унутар које уочавамо прегршт Габријелових исцрпних монолога, али и конструктивних дијалога, којима се радња подиже на виши уметнички ниво. Ауторка се клони предугих описа којима би одвукла читалачку пажњу од фабуле. Кроз приказ јунаковог детињства  уочавамо његов однос са родитељима, који га је умногоме одредио и као уметника и као особу.  Читајући роман “Сликар наших дана” читалац уочава ауторкино умеће да, кроз, наизглед наивну причу, маестрално представи сплет људских односа, јунакову борбу са властитим демонима, као и друштвени муљ који је препознао славу богатог сликара и повукао га на своје дно. Покушаји да изађе из очеве сенке Габријела М. воде у морално посрнуће. Како не би био копија свог оца-успешног сликара, Габријел креће путем дроге и лаких жена. Приликом приказа јунака ауторка их неретко исмева и боји њихове карактерне црте сарказмом. Господин и Госпођа М. бивају приказани као уштогљени људи средњих година који се на погрешан начин боре против скандалозних гласина о свом вољеном сину. Ауторка реалистично приказује Габријелово пропадање кроз густу мрежу дроге и промискуитетних жена. Габријелово посрнуће праћено је увођењем мноштва епизодних јунака који помажу изградњи Габријеловог лика. Роман, без улепшавања, приказује пропадање једног уметничког генија, маргинализовање сликарске уметности зарад ниских човекових порива, али и његово поновно рађање из пепела. Љубав ће Габријела спасити из пакла и вратити га на прави пут. Са посрнулим уметником се може поистоветити готово сваки читалац, јер су сви некада подлегли друштвеном неморалу и извесном виду порока. Последње поглавље “Феникс” , поред приказа Габријеловог испливавања из друштвеног муља, указује на то да је он један од ретких сликара  који није скончао у беди. Остаје да откријемо на који начин ће се Габријел М. успети да исплива из тог порочног света и да се врати сликању. Недостаци овог романа огледају се у мањкавости дубљих описа који би употпунили слике јунака који Габријела прате на његовом животном путу. Такође, један од недостатака је то што ауторка неке ликове у потпуности потискује када обаве своју функцију и више се не појављују у роману. Упркос наведеним недостацима, роман има велику уметничку вредност и вреди га прочитати.

Марија Бошковић: ЉУБАВ У ПАРИЗУ (роман / сценарио за филм)

Читајући овај сажети, али итекако поучни љубавни роман, роман личности са елементима драме и еротике, у мени се јавила потреба да о њему напишем коју реч.

Да бисте имали увид у оно што ћу предочити, уједно и коментарисати, упознаћу вас укратко са садржином овог интересантног романа.

Роман започиње идиличном сликом љубави двоје младих, место збивања Париз, време крај 40их година прошлог века. Причу започиње један од главних актера приче, девојка Жаклин, пореклом Парижанка тако што прича о томе како је упознала своју велику љубав, младог пилота Немца Ханса. Њихова прича започиње на железничкој станици где су се њихови погледи први пут срели. Њихови погледи су трајали необично дуго, то су приметили њихови пријатељи који су то и прокоментарисали. Без устручавања, пришли су једно другом, упознали се и њихова заједничка прича је од тог момента почела.

Први утисак који оставља роман је, да је то класична љубавна питка прича, са срећним почетком и завршетком, међутим, прича ће тећи у потпуно супротном току од очекиваног.

Након неколико година идиле, љубави, страсти, заједничког живота, помало досадне и млаке приче, писац нагло заокреће дешавања. Оно што се могло негде очекивати јесте забрањена љубав између Немца и Парижанке у то, ратно време. Писац је причу испричао питким, једноставним језиком, са елементима реалистичке приче, очигледно намењеној широј читалачкој публици, али ако се зађе мало испод површине прича је све, само не лагана за читање.

Одлучују да напусте Париз, што су одлучили после непрекидне осуде околине и спорадичних претњи. Након одлуке да заједно напусте Париз и Француску, један догађај промениће све. При одласку из земље, пресрела их је Француска милитаристичка организација где су утврдили да је Ханс Немац, хапсе га и упркос великом отпору одводе га у непознатом правцу, а њу остављају, саму, беспомоћну и без њене велике љубави. Овај догађај ће у сваком читаоцу изазвати  реакцију, било да је саосећање, емпатија, туга, можда чак и љутња због изненадног обрта у сладуњавој причи или пак заинтересовати га, јер ефекат није оно што би већина очекивала. Сложићу се да сам и сама имала визију класичне, љубавне драме са срећним крајем, а нисам љубитељ таквих причица, па ми је ово био прилично освежавајући заплет.

У наредним поглављима романа, писац залази у осећаје главне јунакиње, продире до најтананијих нити њене душе, психе и мисли, што је за овакве романе, потпуно нетипично.

Жаклин је потпуно била сломљена након немилог догађаја, у њој су се мешала осећања, желела је освету, осетила је укус неправде, преиспитивала себе да није можда направила неку грешку па јој се враћа као бумеранг. По повратку у свој стан, тихо је патила, дуго, никога није желела да види, само је размишљала у недоглед, низала су јој се реторичка питања данима, месецима…Замишљала је Ханса, сећала се ноћи проведених са њим, страсти  коју су имали, интиме.

Привиђао јој се често и често је помишљала да га може додирнути, али истина је била да је све остало само привиђење.

Овакав крај на читаоца оставља утисак недоречене приче, јер се ни на крају не зна шта се са Хансом заиста десило. Овим поступком роман добија другачију димензију, димензију мистике и то је нешто што ми се посебно свидело.

Свакако роман, препоручујем!

Ефекат који је писац желео да постигне, постиже се неочекиваним заплетом и расплетом. Уз минималне недостатке које се уочавају на почетку и развучене и помало досадне приче, писац  нас на крају оставља у потпуном незнању и супротном уверењу од онога које смо имали при почетку читања.

11. KRITIKA SVOJE PRVE KNJIGE

Kako često (zapravo, uvek!) ohrabrujemo naše polaznike da i nakon Kursa nastave sa pisanjem i radom na sopstvenom materijalu, a imajući u vidu i vaše maestralne komentare koje pišete čitave godine, naredna tema spojiće ova dva elementa.

U narednom zadatku pisaćete imaginarnu kritiku vašeg (za sada!) imaginarnog prvog romana ili prve zbirke priča. Drugim rečima, imaćete zadatak da formulišete i opišete koncept  vašeg još nenapisanog većeg, kompleksnijeg proznog projekta: romana, zbirke priča, ili nečega trećeg (scenarija, stripa, fix-up romana...); pisanje takvog sinopsisa je čest slučaj u književnoj industriji, kada autori npr. predlažu svoje delo uredničkoj kući ili konkurišu za spisateljsku stipendiju, rezidenciju ili fellowship.

Ovoga puta, međutim, svoje delo ćete predstaviti posredno, kroz kritički prikaz te još nenapisane knjige. Da se vi nalazite u ulozi čitaoca vaše prve knjige, šta biste rekli o tom delu? ŠTa bi vas kod njega opčinilo, a šta biste pak zamerili?

Ovaj zadatak će vas, nadamo se, inspirisati da malo razmišljate unapred (ako do sada niste), kao i da date oblik vašim idejama o kojima ste do sada možda samo maštarili. Sa druge strane, pišući "imaginarnu kritiku" imaćete priliku da budete samokritični prema sebi, svojim idejama, književno-poetskim stavovima, kao i onime što smatrate svojim stilskim manama - ali i stilskim vrlinama! Naposletku, ova vežba će vam dati priliku da se detaljnije upoznate sa osobenostima postupka metatekstualnost, odnosno "pisanja o pisanju".

POSEBNE NAPOMENE:
- Naslov vašeg rada u ovom zadatku će biti naslov vaše "prve knjige".
- Za ovu vežbu vaše ista dužinska ograničenja kao i do sada: nemojte napisati autokritiku dužine seminarskog rada! Neka bude iste okvirne dužine kao i vaši dosadašnji radovi.

***

Pošto se aprilski rok ne održava, rok za slanje priča je petak, 17. april. Ukoliko imate dodatna pitanja, obratite nam se putem FB (prof. Damjanov) ili mejla (as. Jocić).

Srećno pisanje!

10. ŽANROVI - komentari predavača

Dragi naši,

Od nas ovom prilikom samo kratak komentar, koji se poklapa i sa onim što ste već i sami napisali u svojim reakcijama: odlični radovi! Da li zbog viška vremena, ili zbog toga što vam žanrovi leže kao tema, ovo je bio jedan od najboljih - ako ne i najbolji! - zadatak koji ste do sada uradili. Za ogromnu većinu radova možemo da potpišemo da bi mogli biti adaptirani u epizode Black Mirrora ili Zone sumraka (ne kažemo ovo olako, budući da samo obožavaoci obe serije); konceptualno, ovo su neki od najintrigantnijih i najuzbudljivijih radova koje ste napisali ove školske godine. Štaviše, gomila vaših premisa je toliko upečatljiva da bi se od njih moglo napraviti još isto toliko kratkih priča, romana, ili filmova. Istaći ćemo ovom prilikom samo neke: paralelni svetovi, virtuelne realnosti, okultni snovi, simulacije muzeja, duhovi/NLO, alternativne dimenzije...

Ne samo da ste ovom prilikom uspeli da smislite originalne koncepte, nego ste i u potpunosti ovladali i verovatno najvećom narativnom odlikom žanrovske književnosti - onime što je Aristotel nazvao peripetijama, što holivudski scenaristi zovu plot points, a što su zapravo: misterije, zapleti, raspleti. Vaše priče nisu bile zanimljive samo zbog tema ili početne situacije nego su, kao što je nekolicina vas odlično zapazila u komentarima, držale čitaoca u napetosti do konačnog razrešenja. Čak i u vremenu postmodernih (i postpostmodernih!) rasturanja narativnih okvira, veština umešnog oblikovanja zapleta koji će držati čitaoce prikovane za stranice je zlata vredan zanat, naročito u žanrovskoj književnosti!

Uputićemo samo jednu zamerku, koja pak ima svoje validno opravdanje: većina radova ličila je, u tehničkom smilsu, više na relativno razrađene sinopsise/koncepte nego na zaokružene kratke priče. Razlog za to ležao je, ovoga puta, u vašoj bujnoj mašti, tako da je ovo zamerka samo reda radi: radovi su vam bili toliko napakovani različitim idejama i bogatim pričama, da ste i vi sami morali sebe da ograničavate kako ne biste napisali tekstove čija bi dužina daleko prevazišla okvir kratke priče.

Na kraju, nadamo se da ste VI zadovoljni svojim radovima. Ako pitate nas - imate razloga za to! Ukoliko imate dodatnih pitanja, slobodno ih možete uputiti, dok traje karantin, FB-om (prof. dr Sava Damjanov) ili mejlom (as. Miloš Jocić). Novi zadatak će uskoro biti postavljen, i nadamo se da će vam se svideti; nastaviće se, u određenom smislu, na jedinu zamerku koju smo vam ovoga puta izrekli.

Srdačan pozdrav
prof. dr Sava Damjanov
as. Miloš Jocić

Гласников конкурс за најбољу кратку причу

Stefan Ilić: NAOPAKI INDIJANAC (vestern + erotski)

I

“Nastavi da jašeš, crvenokošče prokleti, ovo te se ne tiče”, doviknu beli čovek, dok je iza njega, pod krošnjom tupela, plesala bela devojka, pokušavajući rukama da olabavi omču koja joj je zatezala vrat. I nastavio sam da jašem…Ali ka njemu, na šta je on počeo da mi mlati pred očima nekom zvezdom koju je skinuo sa svog prsluka. “ Znaš li ti ko sam ja?” ; “Stoj!” ; “Pucaću!”

I zaista, zapucao je, ali na njegovu žalost, prilično neprecizno. Samo što mi je metak okrznuo nadlakticu, moj tomahavk mu je prerezao grkljan I odsečan crveni mlaz poprskao je stablo. Prišao sam devojci čije je lice već poprimilo plavu boju I presekao uže. Pala je na travu uz tup udarac. Pružio sam joj čuturu sa vodom I posmatrao je dok je pila…Imala je punačke usne i oči boje okeana, uokvirene dugim trepavicama, a valovi plave kose padali su joj niz obraze. Sve u svemu, bilo je to predivno stvorenje.

„Ko si ti?“ upita me kada je konačno uspela da dođe do daha.

„Zovu me Oblak Koji Dimi“, rekoh ja.

„Kakvo je zaboga to ime?“ upita kroz osmeh.

„I, čime si zaslužila ovakvu čast?“, pitah pokazujući na mrtvog šerifa.

„Njegov brat Kid je želeo da me ima protiv moje volje“, reče.

„I?“

„Iiiii recimo da sam ga lišila preduslova za tako nešto“, reče ponosno

„Aha, jasno...“, rekoh, „Nisi mi rekla kako tebe zovu?“

„Ja sam Laura“, reče sa nekom detinjastom samouverenošću.

„Kakvo je zaboga to ime?“

Nasmejala se. „Dobro, kad si tako pametan preimenuj me.“

„U redu. Zoveš se Želja Koja Klija.“

„Želja Koja Klija, Želja Koja Klija...“, ponavljala je, suptilno se smeškajući, „Sviđa mi se!“

„Pa, gde je tvoje pleme, Oblače Koji Dimi?“

„Ja nemam pleme niti dom“, rekoh joj, „ Živim sledeći volju Velikog Duha.“

„I taj Veliki Duh te doveo ovde?“

„On me vodi svuda“, rekoh joj.

„Hm, pa hvala mu, u tom slučaju“, reče, vezujući maramu oko rane na mojoj ruci.

„Hajdemo odavde dok još niko nije došao da ga traži“

II

Stižemo do šatora koji sam razapeo na čistini okupanoj Suncem, između Lososove reke i Stenovitih planina. Vezao sam konja za drvo i napunio lulu.

„Možeš li da mi pomogneš?“, doviknula je, držeći ruke u vazduhu, kao da se predaje, u pokušaju da se izvuče iz teške prugaste odore, koju joj šerif beše navukao. Prevukao sam joj haljinu preko glave i bacio je sa strane i u tom momentu primetih neki drugačiji odsjaj u očima boje okeana. Poljubio sam je, na šta sva uzdrhta. „Želja koja je proklijala“, rekoh dok smo se spuštali na travu.

III

Njene usne, mesnate poput zrelog pejotla, imaju ukus korena sladića. Spuštam joj gaćice posmatrajući kako se baršunasta koža ispod njih ježi dok joj prstima klizim niz bedro. Sunce se izdiže iznad Stenovitih planina, rasipajući svetlost po horizontu. Istovremeno, divlja ruža se otvara i pušta slap rose da joj je sliva niz laticu. Čitava prerija podrhtava pod vrelim dahom Velikog Duha, koji donosi miris borovine. Harmonični eho ustreptalih uzdaha prolama se dolinom dok ritmično ulazim unutra, osećajući kako mi punoća njenih grudi bubri pod dlanovima i kako joj se telo grči i izvija, kao zmija pod kandžom jastreba. Hvatam je za kosu i zabacujem joj glavu unazad, prodirući sve jače. Eho postaje sve intenzivniji dok mi zariva nokte u leđa i konačno kulminira praskom od kog se planine zatresoše . Vreme nastavlja da teče.

IV

Ležali smo tako na travi, ne progovorivši ni reči, sjedinjeni sa svemirom... Nedugo potom je zaspala. Pramenovi plave kose bili su rasuti po zemlji, a refleksije popodnevnog Sunca igrale su neku čudesnu igru na njenoj beloj koži. Meditirao sam nad svom tom lepotom još neko vreme, dok nisam primetio da se već stidljivo spuštao mrak. Unevši je u šator, zapalio sam vatru i otišao do reke da izvučem par lososa. Kada sam se vratio, zatekao sam je kako sedi ispred totema Orla Mudrosti, obmotana prozirnim čaršavom. „O, ti si već budna“, rekoh. „Ovo si ti napravio?“, upita me, ne skidajući pogled sa totema. „Veličanstveno je“.

„Ne“, odgovorih dok sam punio lulu,  „Stoji tu još od vremena prvih ljudi“.

„Hoćeš da kažeš da su prvi ljudi to napravili?“, nastavi ona.

Zapalio sam lulu, izbacio dim i dodao je njoj.

„Pogledaj zareze sa strane. Sasvim je izvesno da su prvi ljudi želeli da naprave nešto drugo...Možda kolibu, čamac ili nešto slično, no u jednom momentu su se predomislili.“

„Dakle, na posletku su ga ipak napravili prvi ljudi?“

„Tek pošto su udahnuli volju Manitua“, rekoh, „Stoga je teško odrediti jesu li prvi ljudi napravili njega, ili je pak on, od tih stvorenja koja su nekada posekla to drvo u pokušaju da ga prilagode nekim svojim sebičnim potrebama, napravio prve ljude.“

Ustala je, pustivši da joj čašav sklizne niz ramena i otkrije naoštrene bradavice na mesečinasto-belim grudima. Prišla je i ugrizla me za usnu, goreći od nadolazeće želje. Uneo sam je u šator dok su mi njeni guzovi podrhtavali u rukama, spreman na ponovni izlet u večnost, dok je ružičasti Mesec, u voajerskom maniru, virio kroz otvor na krovu.

Dajana Mitrov: KRVAVI PUT (naučna fantastika + partizanski)

Dobro nam došli, dragi studenti.

Uvek ista uvodna rečenica kojom je profesor Jovan Pirić pozdravljao novu grupu u Muzeju moderne umetnosti u Beogradu, i jedinom muzeju u Srbiji koji je još uvek postojao. Znao je da to više nije bila umetnost kakvu su znali njegovi dedovi, da su veliki umetnici jedino dostupani u online muzejima i da je vreme u kome živi prosto nadmašilo realnost i materijalnu prisutnost. Moderno doba nam je preotelo sve vrednosti koje smo ranije poznavali, često bi pomišljao. Novi vek je doneo nova pravila, a revoluciju i njene ideje nose ljudi svuda tamo gde se kao njeni učesnici nađu. Srednji vek, renesansa, barok i sve nadalje je izumrlo kao nekada latinski jezik. O njima su govorili i znali samo istoričari umetnosti i književnosti, koji su se u zemlji mogli nabrojati na prstima jedne ruke.

Sada je umetnost bila simuliranje stvarnosti, a sva dela fizički nisu bila dostupna posetiocima muzeja. Broj posetilaca muzejima je, svakako, bio jednak nuli još pre pedesetak godina, te su oni  zatvoreni, a digitalna kolekcija jedina je još ostala. Bogati ljudi novog vremena su otkupili velika umetnička dela i držali ih u strogoj privatnosti, a muzeji, koji su još mogli opstati, bili su baš ovakvi – simulacioni.

Jedna od sala, ipak, bila je posebno interesantna i njemu samom, a to je bila sala sa simulacijama iz davnog XX veka. Kako više nisu bili bitni datumi i godine, istorija se bavila mislima, osećanjima i fizionomijom pojedinaca. U toj sali, svaki posetilac bi mogao proći kroz još jedna vrata, u odvojeni sobičak, naravno, na sopstvenu odgovornost (jer više niko nije želeo snositi odgovornost za tuđe odluke i postupke). Zidovi su bili beli, a na sredini je stajao samo jedan sto i stolica. Preko očiju bi sami vezali povez, a tek potom, na slepoočnice bi im radnici muzeja zalepiti dva mikro čipa. Oni bi čoveka sprovodili u um pojedinaca, koji su stradali za vreme nemačke aneksije Jugoslavije. Svako bi mogao videti i osestiti ono što su oni videli i osećali neposredno pred smrt. Ovakav poduhvat ni za koga nije bio bezbedan.

Međutim, gotovo uvek je bilo odvažnih, te je profesor Pirić i u ovoj grupi imao takvih. Za vreme simulacije, ostali bi samo slušali, od profesora, o golgoti koju su prolazili ti isti pojedinci.  

***

April, 1941, koncentracioni logor Lund, severna Norveška

Spušten pogled na sopstvena, bosa stopala. Teški koraci i bol u desnom članku. Podigavši glavu,  Dragiša Vasović ugledao je visoku logorsku žicu i ulaznu kapiju, načinjena od jednog drvenog rama i dve daske postavljene u X, koje su držale žicu da ne padne pod težinom tela onih koji su je držali i na njoj ležali. Na kapiji je stajala i klicala masa. Jedni preko drugih, stajali su bosi, prljavi i pocepani. Drže se za tu žicu i urlaju. Koliko je Vasović mogao shvatiti po jeziku, bilo je tu i Jugoslovena, ali i mnogih drugih. Što se više približavao, uočavao je i žene i decu. Svi su utučeno gledali ka novom zarobljeniku i njegovoj grupi.  

Kada su ga bacili iza žice, Dragiša Vesović dopuzao i seo u jedan ugao, posmatrajući pomahnitalu masu. Niko ga nije ni pogledao. Ljudi su na kapiji vrištali, tresli kapiju krvavih, rasečenih šaka. Sa druge strane, stajali su vojnici koji su gurali kapiju, ne bi li masu vratili  u okvire ograde. Kada je jedan od zarobljenika oborio nekog vojnika, masa poče, urlajući, da izleće. Najednom se začuo pucanj, nakon kojih su usledili i drugi sa ostalih strana, a ljudi su padali mrtvi. Neki od njoh su pak jaukali, ležeći na zemlji i držeći se za ono što je delovalo kao lokva krvi na  odeći. Drugi, koji su trčali nazad, u nekom momentu bi zabacivali glavu unazad, kao da su zadobili snažan udarac u leđa. Pored Dragiše Vesovića dopuzala je povređena devojčica. Vesović je i sam počeo vikati, dozivati pomoć. Njene iskolačene oči tražile su zaštitu. Dovukla se do njega, mucajući nešto na nepoznatom jeziku. Izdahnula je, u njegovom krilu, dok su je njegove ruke čvrsto stezale.

***

„Dragiša Vesović je uhvaćen i doveden u Norvešku kao komandir čete Kragujevačkog odreda Bio je jedan od stotinu Srba koji će umreti, za iskupljenje jednog nemačkog vojnika koji je stradao u borbi protiv okupacije. Uhvaćen je u okolini Kragujevca, a njegovu su četu presreli okupatori u praznom selu. Njegovu su četu streljali pred njegovim očima, a on je izdahnuo u koncentracionom logoru u Norveškoj, pogođen jednim hitcem u grudi, u masovnom ubistvu zarobljenika koji su pokušavali da pronađu izlazi iz logora.“ – govorio je profesor Pirić, kada ga je prekinio vrisak. Studenti su se naglo i u skoku, okrenuli ka vratima sobička. Hrabrišu su na nosilima izneli medicinski radnici muzeja. Nepomično je ležao, ali je bio živ. Eh, još jedan, uzdahnu. Siromah, nije znao u šta se upliće.  

***

Novembar, 1941, okolina Kosjerića, Jugoslavija

Mračna soba. Ili možda podrum? Da, zasigurno je bio podrum, pomisli Jelena Gmizović. Uz desni zid su išle strme stepenice, do nekakvih oronulih, drvenih vrata. Snažan bol u zglobovima i glavi. Nešto slano i toplo imala je na usnama. Kada joj se vid priviknu na mrak, razabra sedi vezanih ruku i nogu, a da joj je odeća pohabana.

Otvoriše se vrata podruma i niz stepenice siđoše trojica vojnika. Svetlost je na čas zaslepe, a dok je trepnula, jedan je od njih stajao pred njom. Šljas! Snažan bol na obrazu, a glava joj naglo polete u stranu.

- Da li si sad spremna govoriš o svom mužu izdajniku i silnoj dečurliji koje si podučavala da se skrivaju po šumarcima i ubijaju naše, kurvo?

- Ne znam o čemu govorite!

Šljas! Ovaj udarac je polako počeo da joj muti vid i jedino je još jasno videla sablasnu svetlost koja se probijala kroz otvorena vrata podruma.

- Dobro onda!

Jedan je vojnik odveza i raširi joj noge. Drugi je baci na vlažnu zemlju, a ovaj pred njom, što je udari, otkopča šlic. Ono malo haljina što je na sebi imala, strgunu sa nje. Svet je postao mrak. Njeni kapci više nisu imali snage da se mrdnu. Najednom svu težinu muškog tela oseti na sebi, a njegov dah oseti na vratu. Smrdeo je na duvan i alkohol. Njene ruke, i dalje vezane, otimale su se i gurale njegove teške grudi. Kada je počela vrištati, drugi vojnik joj ugura krpu u usta. Čulo se zveckanje nekakvog gvožća i pucketanje, a dah joj se gubio u krpama koje su je gušile. Osetila je snažnu šaku na vratu i njega, krtuog i pravog u sebi. Zidovi su se skupljali, a njeno lice je plavelo od gušenja u krpama i suzama. Ulazio je prvo polako, a potom je ubrzavao. Kada je sa nje sišao, oseti snažan udarac vrelim metalom po butini. Zatim, preko nje je legao drgi. I njegove ruke bile su tako snažne i grube, a dah mu je samo smrdeo na trulež. Metal je opet skripao, kao da ga je neko vukao po podu. Pucketanje vatre. Podrum se vrteo. Mirisi i zvuci su zamirali pod težinom i jačinom udaraca o njene butine. Vukao ju je za kosu i šamarao. Potom je došao treći, pa opet prvi, pa drugi... Topla tečnost ispuni je i isprska njene butine i prepone. Konačno, sva težina se nje spadnu i podrum utihnu. Pucketanje vatre. Ona oseti da ponovo diše. Pri poslednjem udahu, oseti još jedan udarac u vrat.

***

„Jelena Gmizović bila je učiteljica. Jedna je od žrtava Nacista, a postoje podaci da je strahovito mučena i silovana. Usijanim gvožđem paljena je po vratu i butinama, a njeno je telo pronađeno sa nekoliko metaka“ – objašnjavao je profesor grupi studenata. Vrisak ga opet prekinu. Iz bele sobe nisu izlazili još neko vreme, a kada se vrata otvoriše, u crnoj kesi ležalo je telo neke nesrećne devojke. Među studentima nasta ošta fama. Tu bi se obično predavanje i završavalo. U nekim srećnijim danima, konzumenti umetnosti ne bi bili toliko hrabri ipak, pa bi svoju priču uspeo da završi.

Novi vek je doneo nova pravila, a revoluciju i njene ideje nose ljudi svuda tamo gde se kao njeni učesnici nađu, pomisli još jednom.

Kada su svi salu napustili, profesor zaključa vrata. Za odvažne u ovoj revoluciji nema mesta, jer ako se suprotstave i drugačije razmišljaju, odnose ih u kesama. A sve su to učinili na sopstvenu odgovornost, stoga se niko za to isticanje ni ne može teretiti.

Slaviša Trivković: REVOLUCIJA U MALOM (partizanski + krimić)

Kraj tijela ubijenog učitelja Radovana Š. lijeno i skoro nezainteresovano stražarila su dva milicionera. Malo podalje, jedna grupica seljana je žustro raspravljala, dok je jedna, manja, stajala po strani nijemo. Trinaesti julski dan 1946. godine stihijski je dosegao svoj zenit i svoj puni potencijal. Vazduh je treperio i u koncentrovanim valovima teško pritiskao svaki vid života, i Dušanu, koji se nevoljno približavo prizoru, se nepogrešivo činilo da ni oni mrtvi na ovakvu jaru danas nisu neosjetljivi. Prilazio je sporo, nesigurno, gledajući u neravno tle. Kad je konačno stigao, žamor se u muku ugušio, da li zbog njega, da li od iščekivanja, i tek je blagi, nejasni jecaj djeteta sjećao Dušana na bilo kakav zvuk. Skinuvši kapu i brišući mokro čelo rukavom, mladi komunista i odnedavno ponosni član OZN-e, sageo se nad tijelom pokojnog učitelja. Slatkasti miris krvi, koja se teško i sporo koagulisala, miješao se sa mirisom svježih jabuka, slučajno pogaženih oko zauvijek usnulog čovjeka.  Petrovače. Tri rane od metka na grudima, jedna čini se nije bila dovoljna. Zar, dobri moj učitelju. Radovanove oči, staklaste i mutne, spokojno i mirno su gledale gore, put neba, izvan svakog okvira i iskustva. Da ne misli i da se ne sjeća, Dušan je revnosno i u savršenoj tišini pokupio preostale jabuke, i kao da ih bere po prašnjavom tlu, svaku je prstima pomno ispitavao, kao da bira najbolje. S dozrelim petrovačama u naručju prišao je nijemoj ženi koja je za ruku grčevito držala sina koji je u strahu i jecaju zaboravio na bilo koju riječ. Dušan je znao da bi se u drugačijim okolnostima dječak skrušeno i ponizno zahvalio, bio je dugo željeno Radovanovo dijete, sasvim sigurno je naučio.  Znao je i to da će se tu noć kraj uzglavlja pomirena čovjeka, kraj svijeće, možda i one pretekle sa slavske ikone, sasvim sigurno naći i jedna jabuka.

***

Izvještaj koji je Dušan sastavio i napisao primljen je mirno, kao i sama vijest o smrti dugogodišnjeg  učitelja. Dušan ga je dobro poznavao, svojevremeno je bio ponos svoje generacije. Čini mu se da je zahvaljujući njemu, sve strahote rata i preživio kao čovjek  i da se vremena vojevanja može sjetiti s ponosom i čašću. Sjećao se dobro učiteljeva tiha pričanja o ljubavi, odanosti, hrabrosti i požrtvovanju. Zato su, vjeruje, njega tamo i poslali, da vidi. Niko drugi, pak, nije vidio bogzna šta. Čuli su dva pucnja, zatim treći nakon kraće pauze. Radovanov kum, koji živi preko puta, vidio je pogurena čovjeka kako trči, ali je tada bio već daleko da bi o tome mogao reći nešto korisnije. Učiteljeva žena je samo tiho plakala. 
„Ovo su opasna vremena, Dušane“, zijevao je glavnokomandujući, od milošte poznat kao Komesar, upisujući nešto u svesku ispred sebe. „Rat je završen, kažeš? Ne bi trebalo“.
„Ubijen je mučki, u sred bijela dana. Pred kućom. Pred ženom. Pred sinom“, govorio je Dušan promuklo. „Znam ja dobro kakva su vremena, druže Komesaru. Zato bi i trebalo..“
„Istražićemo“, bio je konačan odgovor.
Istraga je završena skoro odmah, tog istog dana, po automatizmu i bez mnogo pitanja. Učiteljev slučaj nije bio izolovan, znao je to i Dušan, ali je ovaj itekako bio poseban.

***  

Dani su prolazili, ali Dušana nikako nije napuštao prizor kojem je svjedočio, kao ni teški snovi koji su ga noću tištili. Osjećao je da je smrću toga čovjeka odumiralo i ono tanano u njemu i da su svi postulati na kom se njegovo biće temeljilo i gradilo postali tek skromne i slabašne konstrukcije.  Kad god je mogao bježao je u tišinu i osamu, trudeći se izbjegava bilo kakvu misao. Bedemi na koje je onomad jurišao svesrdno i neustrašivo, u suludom stampedu znoja, krvi i smrti, bili su osvojeni i izmijenjeni samo jednom predstavom, onom o apsolutnom porazu koji je u njemu svakodnevno, sa svakim damarom, sve više rastao. Revolucija, kojom je do srži bilo opisano njegovo dotadašnje postojanje, polazište i cilj, usahla je i sagorjela istim intenzitetom kojim je i bila rođena. Ujutro bi dugo i sa čuđenjem gledao na uredno složenu uniformu na krevetu, na sitnu epoletu i trakicu na rukavu, na duboke, crne čizme. Kada bi se konačno obukao, osjećao bi se olovno teškim, skoro nepokretnim. Ćudljiv i mrzovoljan bio je zvijezdama daleko od ljudi, od zvanja, čina i posla, ponajviše od sebe sama. Često bi se po završenom poslu obreo ispred škole ili bi se uputio u obližnji voćnjak i tamo u osami dugo sjedio pod jabukovim stablom. Tada bi se sjetio svega. Znao je šta mu je činiti i znao je kako jednom zasvagda pomiriti probuđene duhove.

****

Vođen svojim naumom i apsolutno uvjeren u ispravnost istog, počeo se krišom raspitivati o događaju. Obilazio je seljane koji su se zatekli na uviđaju, ponovo i do tančina je ispitao Radovanovog kuma. Iako je znao, tražio je opipljivog krivca. Ali kako je znao on, tako su znali i oni. Danima je osjećao vrele poglede na potiljku i čuo tiho sašaptavanje njegovih dojučerašnjih drugova. U maloj varošici se sve odmah čuje i dozna. Nije mnogo mario. Kako ništa valjano nije mogao saznati, osmjelio se i ponovo otišao ucvijeljenoj udovici. Osjećao je neutaživu potrebu da mu ona bar nešto kaže, bilo šta. Najmanji znak bi bio dovoljan. I dobio ga je: u dubokom i neizrecivom preziru koji mu je otvoro vrata.  Otišao je kući, znajući da posljednji put ide tamo.

****

Noć je proveo u budnom iščekivanju jutra. Složio je uredno svoje stvari, civilnu odjeću, knjige, pisma. Odlučio je da na jedno odgovori. Na brižno pismo sestre koja se jadala da joj ne piše često i da se odrodio od nje, od oca i majke, odgovorio je toplo i pažljivo, vodeći brigu da ne napravi ni najsitniju grešku. Adresirao ga je i ostavio pored njegovih ostalih stvari. U tom poslu ga je dočekala zora i uskoro je došlo vrijeme. Umio se, posljednji put obukao uniformu, trudeći se da mu to ne napravi mnogo napora, i suvereno iskoračio na blago jutarnje sunce. Na poslu je bio apsolutno miran. Marljivo je bilježio izvještaje koji su stizali sa terena i uredno ih arhivirao, pazeći da ne pobudi nikakvu veću sumnju od one koju je već pobudio, čekajući da ostane sam. Kad se uvjerio da su svi napustili prostorije kako bi ručali, otišao je do Komesarove kancelarije. Tražio je ime među spisima.
Dana 12. jula 1946.godine ustanovljeno je da je Radovan Š. od oca Nenada i majke Jele, protivno instrukcijama i savjetima Centralnog komiteta, sa porodicom upražnjavao vjerski obred koji se veže za proslavljanje slave Svetog Petra i Pavla. Na prigovor njegovog kuma Marka, na lice mjesta je sljedećeg dana, nešto poslije 11 časova prijepodne, izašao pripadnik narodne milicije Miloš D., kako bi dotičnog Radovana ukorio za nedolično ponašanje. Kasnij...
Bilo je dovoljno. Odlučno i bez ustezanja, Dušan, prvoklasni primjerak pitomca Revolucije, krenuo je u svoj posljednji juriš. Izvadivši svoj dobro paženi Walter P-38 iz korica, uvjerivši se da je pun i operativan, izašao je na vreli avgustovski dan. U hladu lipe ispred samog komiteta bezbrižno su objedovali njegovi ratni drugovi. Bez ikakvih premišljanja, Dušan je prvo prišao Milošu, a zatim i Komesaru. Po jedan metak je bio dovoljan. Udaljio se par koraka od prizora duboko udahnuvši, a zatim je uslijedio mrak i mir.

Tamara Radević: "NE ŠTEDI" (telenovela/melodrama + partizanski)

Pešačili su već neko vreme, sa puškama u rukama. Žene i muškarci, zajedno. Četa je ulazila sve dublje u šumu. Onaj ko se okrenuo kao nesrećni Orfej mogao je i dalje da vidi palacajuće jezičine plamena. Ali im glave i duše nisu bile prazne kao napuštene kuće i štale. Ginuće za slobodu, za novu državu i novi život. Kao jedno pevali su „Po šumama i gorama“. Dvoje zaljubljenih gledalo se osmehom.

Švabe su sve bliže. Partizani su zauzeli položaje. Ivan i Vera ležali su na zemlji iza ogromnog oborenog stabla. Otvorili su „Ne štedi“ kutije. Spremni su. Znaju da nema vremena za ljubav, tu su sa nekim višim ciljem, ali ipak...

„Samo što nisu tu“, prošapta Vera.

„Bojiš li se?“, upita je.

„Ne bojim se“, reče gledajući ispred sebe.

Ivan izgovori ono što mu je dugo na duši: „Vera, pogledaj me. Kada se oslobodimo okupatora, oženiću te. Naravno, ako me želiš za svog bračnog druga“.

Oči su joj se napunile suzama. Pogledala ga je nežno. I dalje ćuti.

„Vera, pa zašto ćutiš, zar me ne voliš?“, bio je zbunjen. Uplašio se toga, ali Švaba nije.

„Gde nađe sad da mi kažeš takvo što, sada kada treba da mislimo na borbu. Naravno da te želim! Volim te! Zar ne znaš to?“ Kroz osmeh odgovori ona. „Nego“, nastavila je „moram nešto da ti kažem... Ako neko od nas... Ako neko od nas...“

Čuo se pucanj. Pa još jedan. I još jedan. Čuju se kao kiša kada pljušti. Vera nije stigla da završi rečenicu. Švabe su tu. Borba je počela. Bombe lete na sve strane. Šuma je isprskana crvenim. Petokrake padaju na zemlju. Padaju i okupatori. Dim. Plamen. Vera i Ivan potrošili su već jednu čitavu kutiju. Pored njih pada čovek. Smrt nikad nije bila bliže, ali oni su hrabri. Pucaju i pucaju. Pucaju i na njih. Bombe padaju sve bliže.

„Ivane! Ivane! Dodaj mi municiju, brzo“, dere se Vera gledajući ispred sebe.

Nema odgovora. Njegova ruka joj dodiruje rame. Municija pada na vlažnu zemlju.Vlažnu od krvi. Ona se okreće. On je pogođen. Umire. Tiho je doziva. Ona ga hvata za ruku i nadnosi se nad njega. Kvasi ga suzama. Ljubi ga. Govori mu ono što nije stigla da kaže, sad je poslednja prilika. Stavlja njegovu ruku na svoj stomak.

„Ivane, slušaj me, gledaj me... Trudna sam... Postaćeš tata...“

Ivan se osmehnuo, zatvorivši oči.

Nema vremena ni za tugu i patnju. Vera puni pušku. Nastavlja paljbu. Vid joj je malo zamagljen. Ruka umazana njegovom krvlju, crvenom kao petokraka. Borba još nije gotova.

Milan Tica: KO SVE OVO REŽIRA? (vestern + naučna fantastika)

„Bitka za njene grudi“ – Aleks Brajton
Izdavač: Gejmbuks
Čita: Nolan Rid
Prva kaseta – strana A
Bitka za njene grudi

Prvo poglavlje

Žena u prozirnom, intezivno crvenom negližeu stajala je oberučke naslonjena o okapnicu prozora i pozdravljala stranca koji joj se oklevajući približavao. Njene znojem orošene grudi izgledale su kao pustinjski pesak na koji se okomila laka kiša, a čije kapljice zemlja nije upijala, već ih ostavljala da se onako nerazobličene cakle na zlatastoj površini. Stranac se približio dovoljno blizu da bi započeo razgovor, a u isto vreme se nalazio na određenom rastojanju od daminog prozora, kako se njegov potez ne bi učinio drskim ili nepristojnim. „Dozvolićete mi da se predstavim, ja sam Set Rinfob i neki prokletnik mi je ukrao konja dok sam stao da se olakšam nedaleko od ovog vašeg gradića. Tačnije kod Kanjona Crvena reka“ – on to izgovori tako brzo i nerazgovetno, da dama samo raskolači oči i izusti:„Šta rekoste?“. Set Rinfob to sve ponovi još jednom, al' sa teksaškim naglaskom, te joj se izvini zbog ishitrenosti, ipak ga je ovo sa krađom konja poprilično uzdrmalo. Uz to dodade da je u njihov gradić Forton došao da potraži pomoć čuvenog šerifa Brauna. „O, pa vi ni levo ni desno već pravo na šerifa“ – reče dama i podiže laktove sa okapnice. „Pa da. Treba mi šerif Timoti Braun pod hitno. Znate li gde mogu da ga nađem?“ – kaza Rinfob i dalje oponašajući onaj teksaški naglasak. „Pa ja Vam rekoh. Ni levo ni desno već pravo kod šerifa. Nabasali ste na njegov dom, verovali ili ne. Ja sam mu supruga“. „Sto mu jelenskih rogova“ – iznenađeno će Rinfob – „e da i mene sreća pogleda danas“. „Sačekajte tu. Popodnevna dremka je u toku. Pokušaću da ga probudim.“ – reče gospođa Braun i izgubi se iza organdinskih zavesa koje su se u svojoj medastoj nijansi presijavale na suncu, kao da je sam ćilibar utkan u njih.

Drugo poglavlje

Nakon što je Set Rinfob izvestio šerifa o incidentu sa konjem, ovaj se blago nasmeja i reče: „Šta ti misliš da ja treba da jurim za svakim jebenim konjem koji nestane? Možda ti je samo pobegao.“. „Ne! Definitivno sam čuo kako ga je neko uzjahao i viknuo nešto kaval, kavalu“. „Ti prokletniče“ – zavapi šerif – „dovućeš nam ovamo crvene!“. „Misliš da je to bio indijanac?“ – upita Rinfob. „Ne, nego je sigurno kauboj izgovarao te veštičarske mantre. Naravno da je Indijanac! Ovde ih nije bilo godinama, al' sam se u prošlosti naslušao kavalu sranja za ceo život. Konja će da ti spale ili oderu u svrhu nekog svog obreda.“. Kako je šerif Braun sve to izgovarao Set Rinfob se mrštio i nervozno češao po bradi shvatajući da ako ostane bez konja, ostaje i bez posla i svega ostalog. Onako bespomoćnom ostalo mu je samo da pita: „Šta da ja sad radim?. Činilo se kao da je nervoza bila zarazna, te je i šerif počeo da se češe i vrpolji, no posle dvominutne tišine, odluči se za jedan, sebi nesvojstven, govor  „Znaš mladi čoveče, Moja draga Klementina mi reče da si se džentlmenski poneo prema njoj. To je zaista redak slučaj. Obično kad je vide na prozoru ovi gradski šmokljani totalno povilene, pa dobacuju kako bi strgli sa nje odeću i slično. Ti si pokazao ono što je davnih dana zamrlo u ovom gradu. Zato ću da ti pomoći da vratiš tog svog konja pre nego postane hrpa pepela. Hajde, idemo!“

....

Sve su ih povešali. Došao je red na Seta Rinfoba, kome su stavili omču oko vrata.

Beni Frost se nalazio ispred benzinske pumpe Crne krave A kada je odlučio da nakratko zaustavi audio knjigu i izmuze malo benzina kojim će napojiti svoju bebu – svoj  El Kamino Ševrolet. Kada se rezervoar napunio proizvodom Crnih krava, automobil je bio spreman za nastavak puta, međutim Beni još uvek nije. Morao je do toaleta. Dok je mokrio u ornonulom nužniku benzinske pumpe koja je nosila tako glupo, a opet simbolično ime, razmišljao je o audio knjizi i jedva čekao da se vrati njenim uzbudljivim dešavanjima. Bio je od onih ljudi koji su voleli da čitaju, ali mu posao nije dozvoljavao da provodi mnogo vremena u društvu romana, drama i enciklopedija, te je odlučio da oproba praktičniju metodu. Iznajmio bi iz lokalnog kluba nekoliko audio knjiga i tako uživao na svojim putovanjima koja su ujedno bila i njegov posao, budući da je obavljao dužnost trgovačkog putnika. Kada je Beni Frost obavio posao u toaletu, uputio se ka svom automobilu, međutim umesto svoje Ševrolet bebice zatekao je prazninu. Uznemireno je pohrlio ka radniku, ali ovaj nije imao pojma o čemu se radi. Objasnio mu je samo da oni nemaju ništa sa tim, te da je njegova krivica što je ostavio ključeve u automobilu. „Gradić Onfort Vam je na pola kilometra odavde, potražite policijsku stanicu i prijavite krađu“ – reče radnik i potpuno hladnokrvno se vrati čitanju novina.

Frost je iznemogao stigao u gradić Onfort i već kod prvih kuća pažnju mu je privukao jedan prizor u kom je žena u crvenoj spavaćici na prozor kačila zavese. Pogledao je njene grudi, pa zavese, pa opet grudi. Tad u glavi počeše da mu naviru poznate slike i još poznatije reči: Njene znojem orošene grudi... zavesa koje su se u svojoj medastoj nijansi... Onda se brzo seti ime glavnog junaka knjige koju je slušao neposredno pre krađe automobila. „SET RINFOB. Znači imamo B, E, N, I, F, R, O, S... T“ – Stajao je ukopan u mestu nesvestan šta mu se dešava. Kako bi potvrdio svoju teoriju, koja se odista činila kao suluda, pitao je gospođu na prozoru, bez da joj se prethodno obratio bilo kakvim pozdravom ili uzvikom: „Da nije vaš suprug šerif, policajac ili nešto slično?“ – „Da! On je šerif ovog grada. A ko ste Vi?“ – odvrati ona. „Kako je njegovo ime?“ – gutajući knedlu i ignorišući njeno pitanje izusti Frost. „Minotaur Bit se zove... A zašt...“ – Nešto je krenula da pita gospođa u crvenoj spavaćici, ali Beni Frost je čuo samo ime, ostalo nije registrovao. Opet je u svojoj glavi pokušao pomoću anagrama da otkrije podudarnost. I opet je bio u pravu. Šerif iz romana Bitka za njene grudi  TIMOTI BRAUN ima istovetna slova kao i šerif MINOTAUR BIT. Podudarnost imena gradova FORTON i ONFORT je bilo najmanje teško shvatiti. A sad je imalo smisla i ono budalasto ime za benzinsku pumpu CRNE KRAVE A, gde mu je ukraden auto, jer je ono zapravo predstavljalo pandan kanjonu CRVENA REKA – mestu gde Setu Rinfobu nestao konj. Sve je imalo smisla, ali Beni Frost i dalje nije znao o čemu se radi. Zašto on proživljava sudbinu junaka iz knjige? U trenutku se setio i poslednje rečenice posle koje je pauzirao kasetu: Došao je red na Seta Rinfoba, kome su stavili omču oko vrata. Tada pretrnu pri pomisli da je tim stopiranjem kasete spasao sopstveni život, koji doduše više nije bio u njegovim rukama, budući da je autombil ukraden i da ga samo jedan pritisak na kasetofon deli od sudbinske smrti. Dok je on stajao tako zamišljen i razmišljao kako da vrati svoj automobil i spreči tragediju, naiđe šerif Minotaur Bit i pre nego što je stigao da ga pozdravi, nešto ga užasno stegnu u grudima.

„U redu je, budi se polako“ – bilo je prvo što je čuo Beni Frost kada se iz stanja koje su nazivali Virtuelna koma vraćao u normalno stanje svesti. On je bio pokusni kunić kompanije Gejmbuks čije su video-igre smeštene u virtuelnu realnost gde učesnik nije svestan da je deo simulacije. Sada su programeri na čelu sa Nolanom Ridom čekali trenutak odluke. Da li se Beni Frost seća onoga što je proživeo dok je bio u Virtuelnoj komi. Ukoliko se ispostavi da je sve zaboravio, kompanija Gejmbuks će biti mrtva, bez da se prvo rodila. „Gospodine da li me čujete, kako je Vaše ime?“ – bilo je prvo pitanje koje je posavio jedan od psihologa. A odgovor koji su ubrzo dobili je glasio: „Set Rinfob“.

Dušan Karabasil: DURMITOR, DAN PRVI (teleovela/melodrama + naučna fantastika)

Obronci Durmitora, planeta Zemlja, 2075. godina.
Nakon nekoliko velikih klimatskih katastrofa izazvanih globalnim zagrevanjem planete Zemlje, čovečanstvo je izbeglo na brda i planine, gde je još jedino bio moguć život. Sa sobom su poneli i svoje artefakte, od kojih su neki, kao što ćemo imati priliku da vidimo, u priličnoj meri humanizovani...

„Alo, ženo, spremaj 3D kačamak, dovodim ti devojku da se upoznate... tu...tu...tu...Eto, tako Maruška, videćeš, dobra ti je moja Vukosava, lepo ćete se slagati.“
„Vu-ko-sa-va do-bra!“
„Da, da, videćeš šta ti govorim, sila je to od žene, kakav samo 3D kačamak mesi!“
„Vu-ko-sa-va me-si!“
„Jes, jes, ali ne vala kao ti što znaš...hehe.“

Ilija dodade gas, kako bi se što brže uspeli uz kanjon, pre svega jer mu se strašno pripišalo (neko će reći, da, ali zašto nije zaustavio automobil i pišao pored puta, odgovor je jednostavan, jer je duvao strašan vetar, a Ilija je bio jedan od onih što nisu voleli da pišaju uz vetar), a onda, recimo da je tu važnu ulogu imao i 3D kačamak...
Za to vreme, u kući Ilije i Vukosave Koprivice, odigravao se jedan posve drugačiji razgovor:

„Alo, Momčilo, ljubavi moja, slušaj, evo ova budaletina od Ilije mi dolazi u kuću sa onom nakazom tvoje vrste, da si se nacrtao kod mene odmah, imam plan.“
„Mom-či-lo do-la-zi.“

Činilo se da je to jedan sasvim običan dan, u moru manje ili više harmoničnih 24 časa koje su ljudi provodili u obnovljenim plemenskim zajednicama, ili svako sa svojim personalizovanim seksi robotom u ljubavnoj ilegali, po brdima i planinama, po šumama i gorama...

„E tako, ulazi Maruška, i ne moraš se izuvati, hehe... O, đe si ženo, avetinjo, ajde, ajde da se upoznate, red je, ovo ti je Maruška, Maruška ovo ti je moja žena, Vukosava. Aaaaa, dovela si i ovu tvoju krntiju, neka-neka, neka smo se svi iskupili – đe si Momčilo kućo stara.“
„Zdra-vooo.“
„Ajde, ajde, nemoj mi tu zavijati, nisi se oženio jadan, nego uzimaj ove kese u ruke i pravac kuhinja.“
„Ja-sno.“
„Nego šta nego je jasno. Ženo, jel gotov taj kačamak, neće ova kuća gladovati, stigli su i gosti, nećemo se valjda brukati.“
„E, crnih mi gostiju moj Ilija, kad sam ovaj dan dočekala, ku-ku meni kukavici crnoj. E da mi je majka moja živa, da vidi kakvu sam muku dočekala, a govorila mi je jadnica idi za Iliju Koprivicu, dobar je čovek...e ku-ku majko moja, bog da ti dušu prosti, ogrešila si se o svoju jedinicu, laka ti crna zemljica.“
„Prekini, luda ženska glavo, ne moraš mi i na današnji dan zvocati i nadvijati crne oblake nad glavom. Imam neka neodložna posla u kupatilu, a mislim da i tebe čekaju ista takva u kuhinji, zato produži.“

Nagnuta nad kuhinjski pult, Vukosava je spremala paklenu smesu, zamišljajući dane koji joj slede u bezbrižnoj, strasnoj igri sa Momčilom, bez zvocanja i nipodaštavanja, bez suvišnih reči i uvreda, smešila se znajući će konačno biti zadovoljna i ispunjena, ostvarena žena, koja će imati vremena za sebe i svoje potrebe, samo još da napravi taj završni korak. Sipala je najzad otrov u Ilijin tanjir, zajedno sa jabukovim sirćetom kojim je voleo da poliva 3D kačamak. Momčilo joj je pomogao da postave sto i escajg, i posle nekih desetak minuta sve je bilo spremno, sedeli su za trpezom brada uronjenih u tanjire...

„U, ženo, ovakav još nisi pravila, Ostroga mi. Dodaj mi de, ne bilo ti zapovijeđeno, još malo toga jabukovog sirćeta, da nivelišem ova brdašca po tanjiru...A, Maruška, šta kažeš... valja li ovo što je moja Vukosava zbrčkala. Znaš ti kakav je ona majstor u kuh...u kuh...u...“

Ilija pade sa stolice i poče da se guši, Vukosavi beše žao kada vide šta je učinila, ali tada je već sve bilo kasno – Momčilo i Maruška kao da su spremni čekali taj trenutak, u istom ritmu povezani – ustadoše, svezaše Vukosavu, izvukoše je iz kuće i odvedoše do ivice kanjona gde je gurnuše u čeljusti hladne Tare...
Konačno slobodni, zagledani jedno u drugo nad strašnim dubinama kanjona, dok im je povetarac milovao komponente, razmenjivaše oni reči prepune ljubavnog zanosa i sladostrašća:

„Ma-ru-ška, du-šo mo-ja, čip-se-tu mo-je ma-ti-čne plo-če, ko-na-čno je na-stu-pi-o čas ka-da mo-gu da ti iz-ra-zim svo mo-je div-lje-nje, svu mo-ju du-go spu-ta-va-nu i o-bu-zda-va-nu lju-bav, ži-vo-te moj...“

„O, Mom-či-lo, muš-kar-či-no mo-ja, to-li-ko sam čez-nu-la za to-bom, do-zi-va-ju-ći te u up-la-ka-nim, be-sa-nim no-ći-ma, pre-da-va-ju-ći se pot-pu-nim stran-ci-ma po za-dim-lje-nim ba-ro-vi-ma, us-led div-ljeg o-ča-ja...“

„O, Ma-ru-ška, kur-vo mo-ja, pad-ni mi na gru-di...“

Ostadoše tako zaljubljene, predane jedna drugoj, dve duše ovih elektronskih ptičica, dok se noć polako spuštala na Durmitor, zatamnjivajući dan prvi i događaje koji su ga pratili...

P.S.

Personalizovani seksi roboti su dugo vremena služili kao ljudske igračke za sve, pre svega ispunjavali su najrazličitije seksualne zamisli i perverzije svojih vlasnika, a služili su im i u raznim kućnim poslovima, nabavci, obradi zemljišta itd. Svaki je čovek imao pravo da sebi obezbedi jednu ovakvu igračkicu. Ali, kako ništa ne traje večno, pa tako ni ljudska tiranija, p.s. roboti su dočekali svoj čas – njihov primer sledili su i drugi p. s. roboti širom planete, osvajajući dugo očekivanu slobodu... Ova povest kasnije se učila u njihovim školama kao prva durmitorska revolucija.

Jelena Arsenović: DOBRI POTOK (partizanski + horor)

Oktobar, mesec kada je sve gorelo.  Bombe su  u pepeo pretvarale sve čega su se dotakle, ali život je nastavljao da teče. Nikada volja da se živi nije izraženija nego kada sve oko nas vene. Seme želi da proklija, biljka da još jednom podari kiseonik, čovek da zagrli svoje dete... Svoje se brani do poslednje kapi krvi. Krv koja se razliva i meša sa prašinom stvara  slike koje  kiše ne brišu tako lako. Neprijatelj se povukao u bolnicu, primirio se i čeka svoj trenutak. No, potcenjuje svog suparnika misleći da je brojnost nešto što odlučuje bitku. Nemilosrdno ispaljuje metke, prosipa bombe ali zaboravlja da napada one koji svaki pedalj svoje zemlje znaju i da ih ona štiti svojim okriljem.

Dok je okršaj bio u svom punom jeku nekolicina Nemaca zalutala je u šumu i obrela se na 280m nadmorske visine, gledajući u crkvu brvnaru. Mesto je bilo tiho i mirno, ali za njih sablasno. Iz tame dopirali su krici koji su ih užasavali. Umesto da beže, kao omamljeni krenuli su putem tame. Mesec koji se skrivao u magli neba odlučio je da obasja put i otkrije kamene ploče vekovima stare. Shvativši da su na groblju i da moraju što pre da se skriju pojurili su u mali podzemni tunel koji su ugledali. Pohrlili su u zagrljaj zemlje. Srećni jer su pomislili da su utekli iznenada počinju  osećati nelagodu. Kroz udove im prolaze trnci, težina njihovih tela prenosi se u donje ekstremitete i imaju osećaj da tonu. Upiru svu svoju snagu da naprave bar jedan malecki korak, ali njihova stopala sada su Kamen. Ne shvataju na kakvom se mestu nalaze. Jedni drugima vide samo odsaje zenica. Nemaju snage da progovore, žele, ali strah govori bolje. Jedan od njih počinje da vrišti. Njegovo lice se krivi, kao vrač izgovara diehand diehand DIEHAND... Krici i plač beba se pojačavaju. Njihovi nervi su na granici pucanja. Uspeli su da se pokrenu i sada u želji da što pre pobegnu ne obraćajući pažnju jedan na drugog sudaraju se kao mušice koje su udahnule otrov. Vrte  se u krug, prepliću im se tela i kakofonijski vrisak se prolama. Sada i njihove oči vide zlatnu sasušenu ruku koja ih pokušava odvući sa sobom. Ispred sebe su ugledali krst i sene koje kruže oko njega. Ne biste verovali kojom brzinom vlasi postaju sede. Rukama kopaju put ispred sebe. Kakofonija prestaje jer počinje urušavanje. Nikada kao tada nisu želeli da još jednom udahnu život i da pobegnu iz zagrljaja smrti.

Ustanici koji su pratili naše nesrećne Nemce nisu mogli da poveruju kakvom su vapaju i kricima prisustvovali. Znali su da postoje mnoge legende oko rudnika, da duboko u zemlji tačno ispod oltara nikada dinamit nije hteo eksplodirati, o ruci koja čuva ovo sveto mesto, kricima zadavljenih beba, ali sve su to pripisivali predanjima. Nisu želeli da ih potvrde, te su rešili da predahnu i tek sutra  otkopaju neprijatelje.

- Bogoljube da li misliš da ćemo uspeti da se odbranimo?

- Naravno da hoćemo, žilav smo mi narod. Vidiš da smo uspeli da ih proteramo ka Zavlaci. Most je srušen neće moći u Loznicu, a ni u Šabac.

- Pogledaj kako naš mali grad gori, pretvoren je u pepeo...

- To je vatra preporoda, videćeš.

- Vatra koja je zaiskrila između iste krvi na sveti praznik da li može išta dobro doneti?

- Što manje brigaš bolje po tebe, a za bratstvo i jedinstvo neke žrtve se moraju podneti.

Već  tada su iskre čekale da se rasplamsaju u posebne plamenove, jer  na brdovitom Balkanu, stvari lako planu...

***

Pred rađanje novog dana avion je  ispustio bombu i naša grupa ustanika je pomislila da odlazi na večna lovišta. Prisustvovali su nečemu neviđenom. Bomba ispred njih sletela je u portu kao perce ne okrznuvši ni pedalj zemlje. U neverici su gledali ispred sebe... Sutradan su saznali da ni bomba koja je pala ispred bolnice nije eksplodirala.  Otkopavši rudnik našli su šest mrtvih osedelih  staraca izbezumljenih lica i jednog koji je ponavljao diehand DIEHAND diehand...  Gledao ih je ledeno plavim očima sa zenicama veličine muvljeg ispljuvka. Međusobno su se pogledali i u sebi zahvalili što su posle ovakve noći još jednom  videli rađanje Sunca.

Ko bi se nadao da će jedna jesen toliko zla doneti jednom malom gradu ušuškanom u podnožju tri planine. Gradiću koji u sebi nosi prohujale vekove. Iznad njega izatkana su predanja kojima nije lako otkriti početke. Jedno je sigurno, Rađevini  je priroda darovala svoje najlepše bisere.

Oktobar, 1941.

Марија Гагић: О ЛЕПА, ЋАО! (партизански + еротски/порнографски)

Јуче су стрељали Песника, писало је. Дрхтав рукопис, мусаво мастило од знојаве руке. Мирисало је на сузе, дрхтавицу и страх. Одједном, било ми је жао свих нас. Наметнуло се питање, зар нећемо сви завршити управо овако. У некој рупи изнад проклетог села. Колико ће трајати ова агонија. Колико дуго можемо да пружамо отпор. Било ми је јасно, живи смо мртваци, али данас... Данас живим као да је све или ништа, као да ће Студенткиња сутра неком другом упутити цедуљицу или лично се уверити: Ње више нема. Потајно сам прижељкивала да се тако деси, али не пре него што они осете да је отпор Франковој власти само увертира у ову маестралну композицију од живог људског дела звану Антифашистичка борба, Револуција света, Љубав за човека и слободу, Слобода сама! Revolución!

*

Покушала сам да је утешим. Никада то раније нисам радила са њом. Видела сам по њеним натеклим очима да је преплакала данашњи дан. Била је прелепа и рањива. Врло спонтано, препустила се. Њене топле сузе квасиле су ми усне, терале ме да наставим, потпиривале моју пожуду, дале ми слободу да будем нежна, да радим шта желим са њеним белим, невиним, топлим телом. Показала сам јој како и где, узвратила је инстинктивно, жељно. То ме је узбудило много више него што сам могла и да претпоставим. Савршено је суптилна и нежна, бојажљива. Са врло мало речи, споразумеле смо се много боље него месецима уназад. Осетила сам да је то њена предаја, тренутна капитулација пред налетом снаге и енергије коју тек треба да покаже. Климнула је главом, да, забога, да! – ово је потребно обема. Њена коса топла и мирисна од сунца, њено меко тело и младежи на њој, њени налети кратких и дугих уздаха – било је ритмично устројено тако да сваки мој покрет уснама и врховима прстију има непредвидиву и прелепу реакцију њеног тела грчевитог од уживања. Постојао је ритам који нас је водио, савршено укомпоновано дело Бога и Поезије, њене лаке хаљине која пада и савршеног укуса њене коже у мојим устима. Љубав уз мало бола, у унутрашњости њених бедара, док сам се пењала све више уз лествице Раја, спуштајући се све ниже и ближе Извору живота, уживања, екстазичног бола... Њене шаке са дугим, прелепим прстима истовремено нежно и жустро су пролазиле кроз моју косу, крчећи ми пут, жељно ме подстицале да наставим, да не стајем. Нисам ни желела, било је прелепо, колена су ми клецала, а у глави ми се завртело. Блажена топлота и лепљива влажност њене расцветале женствености показала се овде само ради њеног и мог задовољења; моја је сада и моја заувек. Није било отпора, није било препрека, само два женска нага тела у грчевитом уживању, у напону младости. Само нас две, Пожуда и Бог. Привијање тела уз тело; мирис крви испод њених ноктију; болно – сладак осећај у мени и ја дубоко у њој; њене дуге, свиленкасте ноге око мог струка; укуси телесних сокова који се мешају; дрхтави осмеси и очи слепе од уживања; испрекидани пољупци и дуга миловања.  Екстаза свих екстаза и уживање свих уживања, ерупција сексуалне жеље у којој су потиснути кривица, страх, бол и неизвесност сутрашњег дана. И њен гласан, дрхтав, продоран врисак врхунца свих врхунаца који је прострујао телом радосним од уживања. Након неколико тренутака – осећај кривице је преплављује зато што се осећала лепо, тихо је шапнула. Осмехнула сам се. Разумела сам. Кроз отворени прозор је струјао топао ваздух доносећи мирис зрелих наранџи и циганске песме, пуне страсти, чежње и неке ужасне слутње да се овај дан више никада неће поновити. Уљуљкана осећањем задовољства и благе исцрпљености, упала сам у лаки полусан, а кад сам се пробудила, није била овде.

*

Партизанко моја, често ми је говорила, нежно ми милујући дланове у данима који су долазили. Неколико наших пријатеља и сабораца је пало у борби за слободу – раније ми је тај израз звучао тривијално, болно испразног значења. Помирила сам се са тим само онако како може неко навикнут на смрт гледајући је у очи свакодневно, ишчекујући да је угости у свом телу... У њиховим погледима, у погледима мојих пријатеља, бораца, јунака којима нисам ни знала име, у смртном часу нисам видела страх већ песму, а на лицу пркосни осмех!

Viva la Vida! – Остало је историја!

Filip Pandžić: MESO (horor + noar/krimić)

– Je l’ ste vi detektiv Vik? Hvala bogu da sam Vas pronašao... Moje ime je Tom Rivera i bavim se trgovinom mesnih proizvoda. Mislio sam da želite da znate da...

U tom trenutku je pao na pod sa nožem u leđima. Vik je potrčao ka vratima i kroz hodnik video crnu senku koja se spušta niz stepenice. Okrenuo se još jednom prema Tomu i video ga vrlo jasno kako stoji. Bio je nešto bleđi, a koža mu se providila. Stajao je iznad svog tela. Detektiv Vik ga je upitao da li je dobro i šta se ovo upravo desilo, ali Tom mu je odgovarao na nepoznatom jeziku. Niku je bilo jasno o čemu se radi i odmah se zagrejao za ovaj slučaj.

Krenuli su zajedno na ulicu, a detektiv Vik je pratio svog novog saradnika koji je istovremeno bio i njegov slučaj. Ulice su bile sive, a zgrade crno-bele. Sve je bilo mokro od kiše koja je upravo stala. Nebo je bilo oblačno i čudesno belo. Tom je, dakle, vodio detektiva Vika negde, a Vik nije znao gde. Napolju nije bilo živog čoveka, sem naravno Vika. Nosio je dugi sivi kaput i šešir sa crnom trakom. Cipele su mu škripale po svežim barama, dok je beton isparavao na sumpor.

Konačno su stigli u jednu veliku halu kraj nekih dokova. Tom Rivera je samo pokazao rukom i detektiv Vik je ušao. Naravno, u pitanju je bio sporedni ulaz za koji je malo njih znalo. Detektiv Vik se popeo uz metalne stepenice i pažljivim korakom kročio u prostor pun mašina za mlevenje mesa i svih onih neophodnih sprava za prerađevinu mesnih proizvoda. U centru prostorije na podu sedeo je neki mladić držeći se za kolena. Ispuštao je neobične i uznemirujuće zvukove. Delovalo je kao da se moli za nešto. Bio je izuzetno uplašen. Kada je detektiv Vik pošao ka njemu da sazna o čemu se ovde radi, čuo je da neko ulazi u prostoriju i brzo se sakrio. Na vratima se pojavila prvo senka, a zatim neki debeli čovek koji je ličio na mesara. Podigao je onog jadnog čoveka, a ovaj je sve više i jače jecao. Sad je Viku bilo jasno šta je uzrok takvog zvuka. Mladić nije imao lice. Sve je bilo izmasakrirano i puno nekih čudnih otvora da se više nije moglo razaznati gde je otvor za nos i usta, a gde za oči. Debeli mesar se nasmejao i svojom satarom mu prepolovio glavu na dva dela. Detektiv Vik se zgrozio i umalo se nije odao svojom reakcijom. Debeli mesar je obavio posao koji je imao, odneo negde telo i nestao. Vik je prepoznao logo ove kompanije dok je bio sakriven, a čim mu se ukazala prilika, nije časio časa i izleteo je napolje. Jedno ga je samo zadržalo pred vratima. Visoko gore bilo je mnoštvo oguljenih mladih tela koja su visila sa nekog mehanizma. U tom trenutku mehanizam se pokrenuo i vodio je u nepoznatu prostoriju.

Reč nije rekao svom saradniku koji ga je čekao ispred. Požurili su dalje, a Vik je bio vidno uznemiren. Vratili su se u kancelariju. Tom Rivera je sedeo u fotelji, a detektiv Vik je pretražio njegove džepove na telu koje je tu ležalo. Pronašao je ličnu kartu i ostala dokumenta, uneo u sistem i saznao sve bitne informacije koje su mu trebale.

Viku je sve bilo jasno. Naime, Tom Rivera je želeo da odruka svoje „nove“ vlasnike jer nije želeo da učestvuje u tom bolesnom poslu i proizvodnji ljudskog mesa koje je donosilo ogromnu zaradu, razume se. Međutim, pošto je bio jedan od najboljih trgovaca mesnih proizvoda i poznavao ljude, oni su izabrali njega za posrednika. U trenutku kad je prelomio i kad je sve to želeo da prenese detektivu Viku, ovi su ga ubili. Ipak, zaboravili su jednu važnu stvar. U ovom gradu ubijeni i dalje žive.

Pošto je detektiv Vik jedini, a samim tim i najbolji u gradu što se tiče detektivskog posla nije mu trebalo puno da ovo shvati. Javio se policiji, sve im ispričao i ukazao na čitavu operaciju tih bolesnih mesara i njihovog gazde.

Ubrzo, sve je bilo rešeno. Posao je uspešno završen, a detektiv Vik se zahvalio Tomu za saradnju. Ulice su i dalje bile puste, a Tom Rivera je otišao svojim putem. Detektiv Vik je razmišljao o ovom slučaju. Do tada nije imao sličnog iskustva u svom poslu. Definitivno će mu trebati odmor posle ovoga. Bio je i dalje uznemiren od prizora koji je video, a onda je ugledao nekog debelog ćelavog čoveka kako ga posmatra kroz prozor jedne zgrade. Nešto mu je tu bilo čudno. Odjednom, pao je mrtav.

Ostalo je samo još da istraži svoj slučaj. Znao je odakle da počne.

Бранисла Алексић: ПЕКАР (кримић + еротски)

То вече сам пошао да обиђем Дон Вита. Много је помогао развоју моје пекаре. Спасао ми је породицу банкрота и ћерку зле судбине. Кад се само сетим како је његов мали месио тесто по казни са мојом ћером у подруму пекаре. А ја са улице вичем: "Меси, меси, неће да ти шкоди!" Дугујем све породици Корлеоне и верујем да ће Дон Вито и његови синови знати да цене овај мали гест.

Које цвеће да купим? Не разумем се у симболику цвећа, ипак сам ја пекар. Ваљда га не увредим својим избором. Можда ружа? То је сигурица али је отрцано.  Узећу тулипане. Лепи су. Име им некако указује на смрт али нема шансе да су ботаничари по звучности одредили и симболику. Биће баш да је супротно од очекиваног. Тулипани.

Узми ово одело што си носио кад смо се венчали. То ти је најсвечаније. Не можеш као пробисвет пред фамилију Корлеоне. Купи му и неко цвеће и бомбоњеру. Знаће то породица Корлеоне да цени. Питај ако им шта треба. Нађи им се. Задужили су нас. Добри су то људи.

Прилазим болници где лежи Дон Вито. Мрачно је и тихо. Надам се да ме неће неко заскочити. Заборавио сам бомбоњеру јебо ме Бог. Нема везе, битно је да сам се сетио да дођем. Знаће то породица Корлеоне да цени. Још ако буде ту неки од синова да посведочи мојој посвећености, на коњу сам. Стари Вито не знам у каквом је стању али надам се да ће још поживети. Још му је рано да чини услуге Богу горе, потребан му је још увек овде.

Где је обезбеђење. Зашто овде нема никога. Сестро зашто нико не пази на мога оца, где су сви? Како то мислите отишли. Знате ли ко је мој отац. Слушајте. Помозите ми да погурам овај кревет у другу просторију. Морате.

Мајкл. Драго ми је што те видим. Како ти је отац? Ја сам, пекар, сећаш ме се. Дошао сам да обиђем твога оца и дам му цвеће. Како је он? Мајкл. Остаћу да помогнем ако треба, дугујемо сви то Дон Виту. Договорено. Чекам те доле.

Страх је обузео моје тело. Покушавам да у мислима одлутам негде далеко. Не иде. У глави ми се само штанцају сценарији за наредних неколико минута живота. У њима нема пецива. Знаће то породица Корлеоне да цени.

Тресем се. Радим како ми Мајкл каже и трудим се да не покажем страх. Завукао сам руку у капут и глумим да држим пиштољ. Ауто се паркира. Посматрају нас. Мајкл се боји. Најебали смо. Ауто продужује. Успео сам. Нисам напунио гаће. Помогао сам Мајклу. Знаће то породица Корлеоне да цени.

Покушавам да запалим цигарету. Не могу. Руке се тресу. Мајкл узима шибицу и пали ми цигарету. Ставља ми руку на раме, пљесну ме два пута пријатељски по лицу. Најежио сам се. Мајкл Корлеоне и ја раме уз раме. Саборци. Пријатељи. Отац и син.

Долази полиција. Туку Мајкла. Корумпирана говна. У глави ми креће песма "I am a Man." Поклич из подсвести. Живео Гај Ричи! Залећем се на пандуре. Пендреци. Песнице. Крв. Нос. Слине. Крв. Зуби. Дугме. Заглавио сам двадесет дана у болници. Шавови, подливи, маснице. Знаће то породица Корлеоне да цени. Детективи испитују, ја ћутим!

Кад сам изашао из болнице осећао сам се добро. Да. Породица Корлеоне и ја. Све сестре сам на излазу из болнице пљеснуо по буљи. Сео сам у кола која је  Дон Мајкл, мој син, послао по мене. Дошао сам кући напаљен као рис. Попио сам пола флаше вискија који ми је Фредо послао. Жена ме је напокон гледала као човека на висини. Као мушкарца којем ће радо дозволити да је развали. Богме сам је и развалио. Како је само вриштала. Навалио сам да освојим све рупе. Осећао сам се моћно. Курац ми је био већи. Ја сам био јачи. Чупање. Шамарање. Дављење. Пробудио сам највећу животињу у себи. Све се тресло под нама.

Не сећам се да су се мама и тата икада овако појебали. Зид је танак између наших соба и чула сам сваки пут када су њих двоје водили љубав. Овај пут ја нисам била једини сведок.

Кад се само сетим песме из песа 13 која ми је дефинисала појам секса, инсајд аутсајд инсајд аутсајд...тад мали прдавац, сада после толико времена напокон мушкарац који је задовољио своју жену. Први пут ми је дала да је испрскам по фаци. То ми није дала ни док смо се забављали а да не причам што је напокон пристала језиком да ми прочисти простату. Знао сам да ће породица Корлеоне умети да цени.

Говно смрдљиво још увек не могу да отворим лево око. Ово су његова врата чини ми се. Какви су то звуци? Прљаве животиње. Живе као звери , јебу се као звери. Ово ти је последња чаша млека коју ћеш попити и последњи уштипци које ћеш умесити пекару.

Повела се истрага око тога ко је убио пекара. У досијеу стоји да га је срце издало док је био на жени. Знамо да је то лаж. Убио га је онај пандур од којег те бранио. Да предузмемо нешто?

Породица Корлеоне ће увек умети да цени.

Milica Sredojević: soba 131 (horor + naučna fantastika)

-Izvolite ključ, broj vaše sobe je 131.-

-Hvala Vam. - odgovorila sam recepcionaru i uzela ključ u ruke pa krenula na prvi sprat hotela "Un mondre de miracles". Krevet se nalazio ispod prozora koji je puštao pogled na ceo Lion, a ispred njega, duž celog zida prostiralo se ogledalo u kojem se evo već desetak minuta ogledam, i razmišljam kakav divan selfi ću napraviti, tu ispred njega. Levo od kreveta bila je nekakva komoda i na njoj televizor koji ne radi, a iza komode su vrata od kupaone. Ispratila sam zalazak sunca sa prozora, a zatim legla u krevet.

Negde oko ponoći učinilo mi se da sam čula neko trabunjanje ispod kreveta, mislim da me je taj zvuk i probudio, ali sam se brzo vratila snu.  Ubrzo posle, zvuk je bivao sve glasniji te me je podigao iz kreveta. Za čas mi se glava našla ispod njega, ruku sam zavukla najdublje i u šaku uzela nekakvog plavog robota u obliku leptira, koji je iz sebe ispuštao zvukove, nalik cvrkutanju ptica. Pomislila sam da je u pitanju dečija igračka nekog prethodnog gosta koji je boravio u ovoj sobi. Okrenula sam igračkicu naopačke, pritisla off i odložila je pored kreveta, a zatim se vratila na spavanje. I samo par minuta nakon toga začulo se zujanje, baš iznad moje glave, brzo sam iskočila iz kreveta i potrčala ka lampi. Iznad mog kreveta nalazio se isti onaj leptir samo što je sada lebdeo, ili leteo, ili skakao ili samo stajao, ALI U VAZDUHU. Pokušala sam da vrisnem iz sve snage, ali od mog vriska čuo se samo nemi krik. Počela sam da grickam unutrašnju stranu donje usne i da jurim leptira po sobi. Mada nije se mnogo opirao mojoj jurnjavi, za tren se našao u mojoj šaci. Sada sam odlučila da ga malo bolje pogledam i saznam kako se našao u vazduhu. Posumnjala sam na to da me neko dete iz susedne sobe, možda pomoću daljinskog upravljača zafrkava, pa sam iz sve snage zgazila leptira i vratila se u krevet. Oko dva sata posle ponoći zujanje je ponovo dospelo u moju sobu, sada se zeleni leptir zakucao u mene. Ovaj leptir je bio dosta manji, svega da je imao par cm, ali sam na njegovim krilima jasno videla slova L i K. Brzo sam otrčala do recepcije da ukažem na problem u mojoj sobi koji ne znam ni kako se zove.

-Gospodine, želim da zamenim sobu, u mojoj sobi se nalaze nekakve igračke...Koje lete... I pojavljuju se niotkud... I ispuštaju zvukove.- Zadihano i uzrujano, jedva dolazeći do ciljanje reči sam mu objašnjavala, a on me je skroz začuđeno gledao.

-Gospođo da li mi možete reći Vaše ime i prezime?-

-Svetlana Savić-

-Broj Vaše sobe, je 130? -

-Ne, broj moje sobe je 131.-

-Vaše ime Svetlana Savić odgovara sobi 130.-

-Molim?- Sada sam sam bila u potpunoj neverici i besu. - Vidite ovako, ja sam u sobi broj 131, ja stvarno ne znam šta Vama piše tu, i uopšte me ne zanima, svakako želim da menjam tu sobu, jer su u njoj ona mala robotska govna.

-Gospođo, možete dobiti novu sobu, ali morate znati da ste pogrešili sa trenutnom, jer Vaša soba ne može biti 131, ta soba je već neko vreme iznajmljena Lenki Krstić.-

Lenka Krstić, Lenka... Lenka, tačno! Krenula sam ka svojoj sobi krupnim korakom, ostavivši za sobom portira da nešto uzvicima ka meni trabunja. Na krevetu je stajao onaj zeleni leptir, ponovo sam pogledala u njega i shvatila da L i K na njemu predstavljaju inicijale Lenke Krstić, potencijalne vlasnice sobe u kojoj se nalazim. Nisam bila sigurna ko je ona, čak nisam bila sigurna da li je dete ili ne. Ali sam bila sigurna da se ja u ovoj sobi ne nalazim slučajno i da moram što pre saznati, šta se u njoj događa. Leptir mi se istrgao iz ruke i krenuo da leti u pravcu ogledala, a zatim se neprestano zakucavao u njega, pokušavala sam da ga sprečim u tome, ali ovaj robot mi nije dozvoljavao, uvek je bio brži od mene. Toliko je jako lupao o ogledalo da se razbio o njega. Dugo sam u čudu posmatrala svoj lik u ogledalu, a zatim shvatila da leptirovo zakucavanje u ogledalo mora nešto da znači. Uzela sam stonu lampu i iz sve snage počela da lupam u ogledalo, dok ga nisam skroz razbila. I bila sam upravu, leptir je svojim lupanjem hteo da mi pokaže da se iza ogledala krije tajni sef. Pokušavala sam da otvorim sef, ali mi nije išlo od ruke s obzirom na to da je bio zaključan tajnim kodom. Ali večeras je pamet bila na mojoj strani, jer je samo jedan broj mogao otključavati sef, a to je bio broj 131. U sefu se nalazio nekakav zeleni serum u maloj bočici i ispod njega pismo.

"Ja sam Lenka Krstić, javljam ti se pismom koje sam telepatskim putem napisala, ceo svoj život posvetila sam robotici, i pravljenju pametnih leptira. Jednog dana sam odlučila i sebe napraviti letećim robotom, baš u ovoj sobi. I to mi je pošlo za rukom. Napravila sam i serum pomoću kojeg ću se vratiti u ljudski oblik, kada izbliza upoznam robotski život i kada se njime zadovoljim. No serum sam ostavila zaključanog u sefu do kojeg kao leptir nisam mogla doći. Dakle, sve što treba da uradiš jeste da ostaviš serum ispod kreveta i izađeš iz sobe. Pozdrav!

P. S. ostatak večeri možeš provesti u sobi broj 130, ostavila sam je praznu za tebe."

I šta mi je bilo činiti no uraditi šta mi se kaže i serum ostaviti ispod kreveta. Samo što Lenku nisam poslušala u jednom, tj nisam otišla u sobu 130, jer sam se plašila novih leptira koje mogu tamo zateći. Pokupila sam svoje stvari i krenula put Srbije.

Милана Ћирић: ЗЕЛЕНО (хорор + научна фантастика)

У болници у Вухану само годину дана пре апокалипсе и нестанка људске врсте, преминуо је тридесетогодишњи човек, Ким Ли. Година је 2019. и касна јесен већ је на закуцала на врата наших домова, природа се полако спрема за зиму, али то Ким Лија, страственог планинара, никада није спречило да своју страст остави по страни. Јутро након што се Ким Ли упутио на планину, исту је завејао јак снег, а њега заробио на планинским обронцима. Ходао је сатима, прсти на ногама и рукама су му увелико промрзли и било је потребно да се негде склони. Кроз дубок снег било је тешко распознати тло под собом, а мрак је већ падао. Све се догодило у секунди. Ким Ли пропада у рупу пред собом и бива заробљен у мрачној утроби планине. Од пада пролази чак неколико сати пре него што се напокон буди и схвата да је све што је имао остало горе, а он је заробњен у хладној и мрачној пећинској рупи. Тама је све гушћа. Наједном, нешто почиње да светли зеленом светлошћу, постепено се удаљавајући и враћајући у дубину пећине. Ким Ли повређен, изморен и гладан схвата да му је једина нада да крене према светлости и пузећи као хипнотисан полази према њој. Убрзо увиђа своју грешку, зелена светлост емитована је из очију слепог миша који ка њему хрли гладан свеже крви. Адреналин струји његовим телом и карате потези преовладавају узимајући га под своје. Једини циљ је да преживи. Убија и раскомадава слепог миша, а затим већ исцрпљен глађу прождире све осим коже, узимајући светлеће очи у руке, уместо лампе. Након 14 сати путовања кроз планину, Ким Ли успева да нађе излаз и стигне до Вуханске болнице како би му превили ногу. Оно што он још увек не зна, јесте да је његово тело само љуштура смрти зване корона. Хладна Вуханска зима на прелазу из 2019. у 2020. годину постала је почетак краја људске расе. Ким Ли умире само два дана након што је стигао у болницу, из његових плућа цурила је зелена слуз кроз све поре и отворе, ширећи за собом ужасан задах који је свако могао да удахне, а тиме и семе смрти ком је требало само недељу дана да се разбокори и процвета. За Ким Лијем, оболели су сви стари у граду који су скоро свакодневно посећивали болицу, а затим се око ње и насељавали како би у случају нужде били што ближи, то их је управо коштало живота. Старе су посећивали млади, а зелена слуз ширила је своје пипке сисајући жртву за жртвом. Џаба су се друге државе штитиле, забрањивале посете, дружења, ограничавале слободу кретања, корону је било немогуће ограничити, она је напокон пронашла организам у ком је најслободнија. Један по један неодговоран грађанин чинио је услугу овом владару. А људи су желели да путују и уз трешњине цветове, гондоле, Ајфелов торањ и пирамиде дочекају пролеће. И неки можда и јесу, али не и лето. Село за селом, град за градом, држава за државом нестајали су милиони, а смрад се ширио и шкодио само онима који су га и произвели, људима. Новембра 8. 2020. године последњи човек, лАВ међ људима, изгубио је своју битку. Зелено је победило и људска раса је истребљена.

Lazar Lazarević: NEPRIMETNI (noar/krimić + horor)

Neprimetni (Noir/krimić + Horor)

Po svemu sudeći, ubijena je pre celokupnog haosa. Mora da ju je raskomadao posle. Namestio je da sve izgleda kao da je delo nekontrolisanog besa. Ko je to on? Nema tragova nasilnog upada u kuću. Njena soba je bila zaključana. Kako je to moguće? Ali prozor je bio otvoren. AA SAJMONE, RAZMIŠLJAJ.

- Sajmone

Ako je prozor bio otvoren, mogao je upasti bilo ko...

- Sajmone

- Alo ludače!

Diši, nije prvi put da vidiš ubistvo. Diši... Ovo je okrutno! Razmišljaj.

Fljus

Šamar je sevnuo kroz čitavu prostoriju; Inspektor Plant je morao osvestiti Sajmona koji se gubio u svojim mislima i nekontrolisanom disanju.

- Tako, a sad se usresredi, ili izađi ispred i sačekaj me. Nisi mi od koristi kada si uspaničen. Svestan sam da ovo još nisi ugledao, ali trebaš mi usresređen. Dođavola, ni ja nisam video ovakav haos! Možeš li?

- Izaći ću na cigaretu...

- U redu, ajde. Eto i mene brzo. Uviđaj je skoro pa završen.

Koga ja zajebavam. Ni ne pušim cigare. Moram pregledati kuću još jednom. Mora postojati neki dokaz, neka greška...

U hodniku prostorije, Sajmon je ugledao dečaka u kolicima. Bio je paralizovan. Čuo je za njega od majke ubijene devojke. To je žrvtin mlađi brat Kejn. Od rođenja je biljka. Sestra ga je hranila kada se zločin dogodio, jer je kućna pomoćnica tog dana kasnila na posao.

Kako tužno stvorenje. Kakve su to oči. Ceo život je u vegetativnom stanju, ali i dalje ima nekog sjaja u njima. Taj izraz lica. Da li je to horor?

Da li je video ubistvo? Ubicu? Ovo je jedini svedok koji ne može da nam pomogne. Moraću da se potrudim da pronađem neki dokaz, neku grešku. Traži, gledaj, diši. Ne misli na užas.

Sajmon spusti ruku na dečakovo rame;

- Pronaći ćemo odgovornog, to ti obećavam.

Dečak nije promenio izraz.

Jadna duša.

Spustivši se niz stepenište, na prvi sprat, Sajmon je krenuo od poznatih činjenica:

- Otac je već dugo mrtav, majka je bila na dobrotvornoj proslavi do kasno u noć, tek sutra je ugledala horor. Kućna pomoćnica nije bila tu, a sutradan je kasnila na posao

Kućna pomoćnica nije bila tu, a sutradan je kasnila na posao? Hmm

Sajmon pošalje patrolu na kućnu adresu pomoćnice.

- Sestra je hranila brata pred spavanje, slušala je ploče – Robert Plant je svirao kada je majka ušetala u prostoriju...

- Osim brata i žrtve, niko nije bio u kući tu noć. Treba mi čvrst alibi, ali i motiv kućne pomoćnice.

Ne smem ishitreno da odigram ovaj potez. Ona je za sada jedina na koju moram da sumnjam.

 Došavši tako do podruma, Sajmon je planirao da se okrene i da se vrati gore kod insprektora Planta, ali ga je omeo vetar.

Vetar u podrumu? Mora da postoji rupa u izolaciji. Aha, tu smo.

Iza starog ormara, nalazila su se vrata koja iz nekog razloga nisu bila sasvim sakrivena, Sajmon je pomerio ormar i ušetao u prostoriju.

Kakav je ovo smrad? Tajne prostorije u velikim buržujskim kućama. To me uvek asocira na...

Ispred njega se ocrtavao strahovit prizor. Ruke, noge, jezici, genitalije, creva po zidovima. Ogromna prostorija, kao manja hala, je bila ispunjena leševima. Na zidu isprskanom krvlju je bila samo jedna fotografija: Dečak – biljka i neka žena u crnom su stojali zajedno. Ženino lice je bilo izlizano i neprepoznatljivo zbog lošeg stanja u kojem se nalazila fotografija, a dečak je stojao na dve noge, smejao se, zdrav, pokretan!

Šta se ovde dešava?!

I pre nego što je pomislio na očigledno rešenje ovog problema, Sajmon se nalazio na stepeništu urlajući i dozivajući inspektora.

- Šta je bilo Sajmone?

- Dečak, gde je? Dečak je ubica.

- Smiri se, pričaj polako, diši. Kako to misliš? Dečaka su odvele majka i kućna pomoćnica.

- Kućna pomoćnica?

- Da, došla je ovde sa majkom koja je potvrdila da ju je ova pratila na zabavu jer je majka bila organizator pa joj je trebala pomoć, a kasnila je jer joj je ćerka bila bolesna. Šta ti je to sa licem? Pogledaj se, prljav si. Diši.

Majka i pomoćnica su odvele deča... Šta se ovde dešava?

Telefon je zazvonio i nastala je tišina. Inspektor je stojao ukočeno. Sajmon se javi;

- Da?

- Nema je, kuća je prazna. Ona nema porodicu i koliko smo shvatili, čitav identitet joj je lažan. Kućna pomoćnica je naš ubica.

Sajmon prekine.

- Inspektore. Izgleda da imamo tri ubice.

Upravo su mi pobegli pred nosom.

Дајана Растовић: ПОРОДИЧНА ТАЈНА (теленовела + хорор)

- Шта је толико хитно? О чему морамо да причамо?

- Драга моја Марибел, сазнао сам нешто страшно.

- Шта Хосемигел? Молим те говори брже!

Хосемигел почиње да плаче. Покушава да ухвати ваздух кроз јецај, али му не полази за руком. Марибел је очајна и јако нестрпљива, па га хвата за гушу и виче:

- Аман говори више!

- Судбина се поиграла са нама Марибел. Ја сам замењен у породилишту са твојим братом од стрица, Лукасом. Односно, Пабло, твој стриц, је мени отац.

- Охх, Хосемигел, то није могуће.

Марибел пада у несвест. Хосемигел посеже да јој да вештачко дисање, али Марибел се буди и избезумљена почиње да виче:

- Шта радиш то, грешниче? Ја сам ти сестра!

Схватили су да је њихова љубав немогућа. Никакав компромис у овом случају није могаоа постојати. Тако је Марибел одлучила да оде код своје тетке у Амстердам како би била што даље од њега.

2 ГОДИНЕ КАСНИЈЕ

 Викторијина мајка је на самрти. Она позива свога зета Пабла на разговор.

- Драги мој Пабло, као што видиш ја се растајем са овоземаљским животом, и јако ми је важно да одем спокојна и безгрешна. Зато ти, драги зете, морам одати једну велику тајну која ми већ годинама лежи на души и гуши ме. Твој син Хосемигел, кога су заменили у породилишту са Лукасом, није твој син. Он је син нашег комшије Алехандра. Викторија те је варала са њим. Зато је Есмералда отишла од Алехандра и преудала се за његовог рођеног брата Оливера како би му се осветила. Молим те Пабло опрости ми ако можеш и немој наудити мојој ћерки.

Изговоривши ове речи стара Кандела је умрла.

*

Пабло разочаран одлучује да убије своју жену Викторију. Неколико недеља је смишљао на који начин би најлакше било извести. И коначно, једног уторака сви планови су приведени крају.

Викторија се враћала кући са уградње ноктију и  прво што је приметила била је језива тишина иако су врата била откључана што је јасно говорило да се неко налази унутра. Повикала је:

- Пабло, јеси ли ту?

Али одговора није било. Покушала је да упали светло, међутим, утичница није радила. Помислила је како је прегорела сијалица и кренувши према другој утичници схватила је да не може да помера ноге. Оба стопала била су јој чврсто залепљена за под. Мирис лепка ју је опијао и осећала је благу несвестицу. Почела је да виче. А онда се из кухиње чуо глас:

- Викторија, драга моја, немој викати, ослободићу те ја, ослободићу те од свих лажи и превара које си починила, не брини ништа! – то је био Пабло.

Пабло је у левој руци држао лампу којом је себи осветљавао фацу, а у другој велики кухињски нож. Смејао се језивим грохотним смехом и шкрипао својим вештачким вилицама.

Кренуо је ножем директно према њеном срцу. Затворио је очи јер му се гадио такав призор. Међутим, Викторија је лежерно извадила ноге из својих ципела које су биле залепљене за под и измакла се. Затим му је забола своје свеже урађене нокте у облику шпица директно у лице. Крв је почела да липти на све стране. Капљала је по бради, кошуљи, рукама и ножу који му је неколико секунди касније испао на под. Ударила му је још неколико шамара. Пабло је пао на колена и почео да моли своју жену да га више не туче и да му опрости. Схватио је да није битно чије је дете, само ето, нека је живо и здраво.

Ова вест се као и сваки добар трач врло брзо проширила по фамилији и комшилуку. Хосемигел је у свему овоме пронашао нешто добро за себе. Пабло ипак из трећег покушаја није испао његов отац, чиме више није било препрека за Марибелину и његову љубав. Марибел се вратила и убрзо су се венчали. Хосемигел је присуствовао сваком њеном порођају како би био сигуран да није дошло до некакве замене.

Радмила Вукотић: ШЕРИФ ИЗ РИОЛИТА (вестерн + ноар/кримић)

Кућа у пустињи, сенка вижљастог човека види се на пешчаној површини. Револвер заденут за појас, шешир и дубоке чизме одавале су каубоја. Оштре црте лица, наглашен нос, упале очи и оштри бркови чинили су шерифу да изгледа строго, доприносили су му у озбиљности и страхоти коју је изазивао у граду. Џек  је био један од оних успешних на послу али неуспешних у љубави и лошем браку. Али, дубоко негде унутар душе осликавала се сва доброта овог човека, која је била потиснута из само њему знаног разлога.

Петак,Јун,  Риолит, Невада.

Наиме обичан дан у пустињи, обична јутарња рутина, тераса, кактуси, песак, кафа и цигарете. Нервозно и ужрбано Џекова жена шета по кући (што он посматра краичком ока) као да у ходу смишља изговор за нешто што је опет скривила. А тек ће то учинити.

„Џек, лепи мој одлазим на викенд у посету рођацима. Тако ћеш ми недостајати, кад би само знао!“

Хладнокрвно је посматра, зна да лаже и зна да је не воли. Успе да изусти само одсечно  „Срећно!“

Тог дана шериф је одлучио да проведе време са својом љубавницом у својој кући. Не радећи ништа. Са њом се осећао онако како никад није поред своје жене.  Међутим,  љубавну идилу прекида посета и обавештење шерифу да у граду имају илегалну појаву дестилованог алкохола.

-„Хах, решићу ово драга брзо. Знам осумњичене, још један лак задатак у низу. Брзо се враћам“

Изгледало је ово као један лак случај, али није то био. Након дугог низа осумњичених и након утврђивања њихове невиности, шериф се нашао у ћорсокаку. Није видео више ни једно решење, излаз, чак ни могућег кривца.

То је било мало место , једна кафана са дрвеним каубојским вратима, пуна прашине и бесних каубоја, који мало па мало потежу пиштоље једни на друге. Све те случајеве и немире решавао је непобедиви шериф. Стрепели су сви од његовог бесног  корака и оштрог погледа. Једино је за своју љубавницу то био осећајни каубој, заштитник покрај ког се осећала сигурно. 

Сада већ уморан, исцрпљен и прилично бесан због немогућности да реши случај, Џек јашући одлази низ пустињу не би ли успео да се ослободи нервозе и беса који су га обузели. Прашина за њим се подигла.  Јахање је увек смирујуће деловало на њега, успорио је да осети тек по који дашак ветра што шета пустињом. 

Пут лево. Пут десно. На раскршћу је, не зна где би. Бира лево. Што ће се испоставити као добар избор.  Лаганим касом коњ иде пустињом док Џек посматра околину. Недалеко од пута, једна омања кућа му привлачи пажњу.  Неурадан прилаз кући, разбацано силно грање, чини се да нема никог. Крене ка коњу, па стане, врати се и пажљиво руком обрише прашњав прозор.

„До врага!“ стави руку преко уста. У кући се налази опрема за дестиловање алкохола и једна жена окренута леђима. Жена, његова жена. Схвата да је она заправо та коју он тражи сво време.

Не знајући шта да учини и како да доврши овај задатак, немо стоји, гледајући у прозор. Никада је није волео, али баш сада се у њему из неког разлога будила она доброта која је била дубоко скривена. 

Гласно причање га прену. Група разјарених бандита му се муњевитом брзином приближавала.

„Убити их или не? Ма убићу их и завршити са овим“ водио је опет разговор на глас. (што је често радио) Као да се опет дубоко у њему тргла трачица доброте па га спречи да почини злочин. Одлучује се за мање зло, вади револвер пуца у бурад и разноси цело место злочина.

Одјекнуло је читавим градићем, све више и више људи се окупљало око места несреће.

Као његова жена онда, тако је и Џек сада у ходу смишљао причу о несрећном догађају. Наиме, испричао је како их је разоткрио, како су му бандити отели жену како би га уценили да ћути а потом је опрема за дестиловање случајно експлодирала и убила их све.

Прича је одмах била прихваћена као истинита. Џек је мирно могао да настави тамо где је стао оног дана када је почео са истрагом.

А љубавница?

Па она је постала жена, као што то обично бива.

Anica Subotić: PORIV (partizanski + erotski)

U bolnici sam, iznenađen da je do toga moglo da dođe. Ako ne preživim kao borac, očekivao sam barem da ću časno da umrem kao isti. Ležim u krevetu i pitam se da li je vrijedno, da li je život mogao više da mi pruži. Ubijam se mislima, ubijam sebe. Pokušavam da se prisjetim svih djevojaka sa kojima sam bio, i kakav je užitak biti muškarac. Nisam to više, od struka na dole svakako ne. Šta sam onda? Milovanja i nježni dodiri struje mi kroz misli, vruće mi je, drhte mi ruke. Gledam u nju, obilazi nas, polu muškarce. Saginje se nad pacijentom pored, a tkanina se upija u njene obline, siječe ih, ili one sijeku tkaninu. Pružio bih ruku da je osjetim, da vratim strujanje kakvo samo žena može da prouzrokuje. Okreće se prema meni, prilazi mi, a ja samo mogu da se pitam šta je ispod. Ispod te tkanine koja je naša prepreka. Prepreka između mojih prstiju i njene meke kože. Diže pokrivač, obliva me znoj, stid me je. Ništa ne osjetim, a čujem zvuk. Ne osjetim njen dodir, niti je on namjenjen mojim porivima, mojoj muškosti. Muško više nisam, za nju sam pali borac, invalid, bespomoćan da obavim običnu nuždu. Da mi je samo da osetim žensku ruku, žensku toplinu. Želim i da ona osjeti mene, želim, i pitam se. Nijedna čast neće nadoknaditi zadovoljstvo, a ja sam osuđen samo da gledam.

Pavla Banjac: PERSONA

Prvi put kad sam je spazio stajala je kraj ogledala. Pred sam završetak, očiju prethodno zgrčenih u jedan jedini mišič - belo. Stajala je u belom. Očiju ukočenih, uprtih u ogledalo u kom smo bili nas dvoje, usana poznatih, razvijenih u neprijatan kez koji se podsmevao. Kada je završila svoju malu predstavu, kulturno je izašla kroz vrata sobe. To veče joj je nisam pominjao.

Sledeći put je sedela na rubu našeg kreveta. Njihala se gore-dole, oponašala naš ritam, istog ludačkog keza od kog je ponovo pravila monolog. Pokušao sam da je izbacim iz glave, da završim sa njom. Ona je ustala, uvukla se u postelju između mene i žene, da bi joj se već jutros izgubio svaki trag.

Od tada sam legao sa ciljem da pratim kada će ući. Ušla je čim bih pomislio na nju. Bosa, naga, kose koja joj je tek prekrivala levu bradavicu. Tada je moja žena nestala.

Vraćala se isključivo noću. Ugasila je svetlo, odložila svoje naočare, okrenula se ka meni, a onda se, u trenutku kada se popela, krenula da gori. Vrištala je punim, tuđim glasom. Kosa joj je gorela od krajeva ka temenu, zabacivala je nazad, grčila me istim tim vrelim rukama sve dok ne bih ugledao u ogledalu onu drugu. Ponovo je bosa prišla krevetu, povukla moju ženu za kosu kao opomenu, a ova je u cela izgorela. Izvadio sam džepni nož.

Nisu uvek dolazile zajedno. Nekada bi jedna stajala pred ogledalom i gledala me direktno u oči, nekada bi obe tražile da spavaju sa mnom. Nikada zajedno odsutne.

Menjale su uloge po dogovoru. Belu haljinu više nije nosila ni jedna. Nosile su crveno, crno. Donosile su rekvizite smrti. Kanape, pištolje, debele noževe.

Svaka noć je završavala dvobojem. Ona koja izgubi sutra bi došla nova, ista ona.

Jedno veče ih nisam zatekao uopšte.

Izbezumljen, trčao sam go ulicom uzvikujući sva imena kojih sam mogao da se setim. Čekale su me na kraju ulice.

Jedna je vezivala povez oko mojih očiju dok je druga vezivala kanap oko mog struka, kojim me je vukla. Sa sobom su nosile ogledalo. Čuo sam kako nespretno pokušavaju da uguraju ključ u bravu. Ovo im je prvi put.

Bacile su me na nešto što je, sudeći po materijalu, bio kauč. Čuo sam kako postavljaju ogledalo.

Dok je jedna skidala povez, druga je zarivala svoje zube u moje butine. Sedeo sam pred ogledalom. Očiju crvenih, dahtale su kao kakve zveri na lancu. U ogledalu ona, okrenuta golom zadnjicom, pa ja, raskrečenih, golih butina, i ona druga - takođe okrenuta golom zadnjicom.

Soba je bila sačinjena od debelih, crvenih zavesa, do poda. Nestale su iza tih zavesa. Pojavljivale su se isprva naizmenično. Jedna bi prelazila mokrim prstima preko mojih dlakavih prsa, zaustavljajući se tamo gde druga treba da nastavi. Kada je ta njihova mala predstava došla do vrhunca, pojavile su se preda mnom obe. Crnih, svilenih poveza preko glave iz kojih je virilo dva para identičnih očiju. Njenih očiju. Njihova se zadnjica smanjivala u odrazu ogledala, dok se, konačno, nije spojila u jednu. U levi i desni krug. U prezrelu voćku čiji sok curi po samom dodiru. Zaklonila je moje lice svojim grudima i sela na tron. Tako sam, ja, postao sluga.

Dragana Jovanović: МОЈ ДЕКА ЈЕ БИО ЧЕТНИК (партизански + хорор)

Равна гора, октобар, 1943.

Светозар Илић је седео крај готово угасле ватре, дељао комад дрвета и размишљао о давном догађају. Ако се догађајем такво што и може означити. Кад се нешто не да говорним апаратом уобличити, да ли је онда постојало? Протресао је главом како би се ослободио потребе за непотребном филозофијом, притом му је нешто налик осмејку затитрало на ивици усана. Када би га сада Ана, Марко и Раде видели овако одевеног, порекли би му сваку филозофију. Сетивши се старих другара из школске клупе и њихових старих вера и заблуда и неславног краја, бацио је поглед на садашње другове који су, већ навикли на удобност земљиног тла, спавали као на јастуку од гушчијег перја. Иако се трудио да потисне помисли на прошла дешавања, чинило се да их баш тим одбацивањем све више привлачи...

*

новембар 1943.

„Што се тиче комуниста ми смо у ставу нужне одбране на целој територији Југославије и то је оправдање за акцију против њих. У погледу комуниста наставите акцију до потпуног њиховог уништења.“ - јасно се чула наредба са друге стране жице. Нема одступања. Мајору Ђурићу зуби су цвокотали иако је изнашао снаге да без дрхтавице у гласу одговори потврдно на генералову наредбу. У кабинету је било довољно топло, мада су се на прозору осликавали трагови разбијених пахуља. Ипак, хладноћа се увлачила у кости. Руке су се полако смиривале док је умотовао дуван. Снажно је повукао први дим, покушавајући да надокнади изгубљену топлоту. Ипак, једну није успевао никако. У грудима је постојао ледени брег и ништа га није успевало разбити.

**

1941, јесен, варош у западној Србији...

„Е Свето, знаш ли где идем вечерас?“ – питао је раздрагано Раде. Начин на који је формулисао питање већ је давао јасан одговор, али Света није хтео да му пружи очекивано.                     
„Ах, немам појма, вероватно у кафану да очијукаш са зајапуреним конобарицама док се надаш да је намиг једне од њих само теби намењен.“ – одговорио је Света незаинтересовано, шутирајући каменчиће и размишљајући како их неко намерно поставља на његов пут да га надражује.            
„Не, будало, идем код Ане, звала ме је да се нађемо у задњем дворишту. Чини ми се да ће из овога изаћи нешто добро, само да се Марко не успротиви.“ – Раде је такође шутирао каменчиће, али није у томе било никакве насилности, његове насмејане очи говориле су да му сада ни читав шлепер шљунка не би засметао.                    
Светозар није ништа одговорио. Већ неко време његова глава није била слободна. Да, желео је да се прикључи партизанима, видео је себе као део покрета, идеологија се у већој мери слагала са његовим замислима. Али чинило му се да нечелна замисао о једнакости није за све једнака...                                                          
Полако су заједничку шетњу приводили крају, наум је био да Светозар настави обилазак варошице, а Раде да се упути на поменути састанак. Свак у својим мислима, нису резоновали хук ветра који је доносио некакву стрепњу и хладноћу. Али и да јесу, не би у томе видели никакав предзнак, младим комунистима празноверја су била заблуда несигурних. Света је угледао некога како нестаје баш преко пута породичне куће Глигоријевића. И не би му то ни било превише чудно да није назрео нешто црвено на руци тога човека. Језа му се пењала уз кичму, пребрзо, али осетио је сваки трнац и нерв. Сви су познавали ту руку, а стрепели су од ње и ови којима је била пријатељска. Дошавши до капије Анине породичне куће приметили су да је катанац сломљен. Размењени поглед јасно је одредио њихов следећи корак. Кренули су једва чујним ходом ка кући, све време пажљиво осматрајући околину. Није било никога, али злокобна тишина као да им се увукла под кожу и указивала на супротно. Светозар је подигао оковратник своје униформе, као да од тог потеза зависи његов живот и као да ће га то скрити од потенцијалног непријатеља. Видели су малу количину светлости унутар куће, али никакав други знак да некога има унутра није постојао. Улазна врата су била одшкринута, зачула се завијајућа шкрипа приликом њиховог померања. Светозар је застао и дао знак другу да приђе... Чинило се да пут од врата до дневног боравка траје вечно. Срца младића су била препуна стрепње шта ће затећи када отворе и друга врата. Чули су приче о свакаквим начинима извршења злочина са четничке стране, знали су да могу бити монструозна. Досад се нису сусретали са њима, као недавно пристиглим још увек су им западали само обиласци и поштанске активности. Ипак, оно што ће их сачекати иза врата није било ништа на шта би се могли раније припремити. За идеалисте не постоји припрема. На дрвеном столу свећа је догоревала, тањири су били постављени, со, хлеб... чинило се као да ће се сваког трена газдарица појавити са осталом храном. Чинило се док нису врата широм отворили. Када је угледао чекић на поду, Свети је све било јасно. Не, није умислио. Милан Бата Јанковић је прошао малочас испред њих. Знамења су казивала довољно, четници нису били овде. Покушао је да упозори Радета, али било је касно. Већ је стајао скамењен, очију толико раширених да се чинило да се у те провалије да ускочити. Десно од младића, стајала су четири тела, масакрирана, одећа се стопила са кожом и сва су имала исту боју. Боју крви. Ипак, најмучнији од свега био је њихов положај. Удови су им били прикуцани ексерима за зид, а оно што је остало од глава окренуто једно ка другим. Као да су били приморани да гледају своје вољене док им је гвожђе заривано у тело, а глава беше последњи ексер. Закуцан, расцопан, размазан. Раде је дохватио Свету за подлактицу и показао изнад глава жртава, писало је: ОВАКО ПРОЛАЗЕ ИЗДАЈНИЦИ КПЈ. Нема сумње, мастило је била крв. Трнци су им пролазили кроз кичму, док је ужасавајући мук наглашавало све тише хујање ветра. Двоје њима најближих људи и њихова породица умрло је на застрашујући начин док су се они лагано шеткали. У кући је сада све деловало злокобно. Чак и метла поред врата наликовала је на какву сабласт.

„Кад сам дошао већ су били мртви, ништа нисам могао да учиним“, зачуо се из замраченог угла дрхтав глас. Био је то глас мајора Ђурића.

Двојици младића све је било јасно.

*

Una mattina mi son svigliato, o bella ciao, bella ciao, bella ciao, ciao, ciao, una mattina mi son svegilato e ho trovato l'invsor. O partigiano, portami via...  Једва чујно певушио је Светозар забрањену песму. Сетио се ко је сада, али није могао поднети да не сме да пева оно што му се допада. „Јеботе и уметност смо засрали“, изговорио је нешто гласније и у себи наставио... E seppellire lassù in montagna, o bella ciao, bella ciao, bella ciao, ciao, ciao, ciao, e seppellire lassù  in montagna sotto l'ombra di un bel fior.... Дрво у његовим рукама је попримало облик цвета. Ставиће га на Радетов гроб чим доспе. У даљини се чуло потмуло хујање, као наговештај долазећег зла. У бити, није било важно да ли је инoстрано или домаће; сва су потицала са друге стране Раја.

Tutti le genti che passeranno
O bella ciao, bella ciao
Bella ciao, ciao, ciao,
Tutte le genti che passerano
Mi diranno: Che bel fior!

Petra Vereš: DA LI SU SVE KURVE NA JEDNOM BROJU? (noar + horor)

‘’Mogu da priuštim mrlju na svom karakteru, ali ne i na svom odelu.’’
Otto Preminger Laura (1944)

Mislio sam kako su ove noći beskrajno zanimljive. Pomalo trule. Svaki čovek u ovom baru zaudara, i to ne ispod pazuha. Još jedna kurva je nađena, opet u uličici pored kontejnera. Taj skot bi trebalo da plati za sve te kurve koje su radile pošten posao. Preživljavale su. Bolje i to nego ovi honorari koje dobijam kao detektiv.

Tražio sam ga, meni sve ovo deluje kao da je u pitanju neko ko je dokon. Nedovoljno pametan kada napada kurve. Uništio bih ga, makar to značilo da moram da uništim i sebe. Već nedeljama kao da me prati neka senka. Toliko je mračna i pritiska me. Ne znam da li ću uspeti da rešim ovaj slučaj. Moram da napustim ovaj bar i uputim se ka hotelu. Vreme je.

Ne znam gde mi je kadilak. Ne znam gde mi je mačak.

Prošao sam kroz ulicu gde je pronađeno telo izvesne Candy. Telo je bilo iskasapljeno, na čelu urezana poruka, a zubi povađeni. Kurve su izgledale kao mleveno meso, a ne kao meso koje čovek poželi. Ne znam ko je ona, jedna u nizu onih što prodaju telo. A ja prodajem noć jeftinim barovima, hotelima… I jedino što merim je ko ima veći (pištolj).

Pojavio sam se 35 minuta ranije. Senka me je i dalje pratila, možda zato što sam toliki grešnik da mi se i asfalt smeje.

Ušetala je u sobu. Candy joj je bila prijateljica. Ne razumem zašto se mešala u ovo kada može da nastrada. U pitanju je garant neki kockar nezadovoljan svojim životom. Skot koji napada kurve je očigledno bio neki grešnik. Kao i te kurve. Kao da sam ja bio bolji. Uvek su mi misli bile o njoj. Osećao sam kako očekuje od mene da je osvetim.

‘’Misliš li da mrtvi razmišljaju o nama?’’ – upitala me je.

‘’Ne razmišljamo jedni o drugima dok smo živi. Zašto bi to činili kada umremo?’’ – odgovorio sam.

Gledala me je. Pomno. Kao da sam opet nešto zgrešio. Možda i jesam. Gledala me je, a i senka me je gledala. Osetio sam se kao najmračniji čovek. Mirisala je na pakao, a bila je anđeo. A ja sam bio srećan što sam je uopšte upoznao.

‘’Svet više nije bio mračan onog dana kada si me poljubila.’’ – rekao sam.

‘’Svet nikada i nije bio mračan, već mi.’’ – rekla je i otišla.

Stajao sam u ovoj oronuloj rupi, kao da kisnem. Više nisam osećao život. Ovo je bio horor.

Pošao sam da nađem izvesnog Henka koji je i odgovoran za sve ovo. Uputio sam se u pub Dreamers.  Razlupao sam njušku jednom tipu. Vilica mi je bila napukla u toj tuči. Izgledao sam kao neka životinja, sa posekotinama po licu. Stakla je bilo svuda. I senki. Više nema svetlosti u ovome gradu, pomislio sam. Bio je neki tip koji je sekao ljude na komade u svojoj kancelariji. Svi oni koji su mu bili dužni, nebitno da li su to bile žene ili muškarci, sekao ih je. Vadio im zube i objašnjavao im je kako je to đavo došao po njih lično. Svi u ovome gradu su zgrešili.

Ne znam kako po mene još uvek nije došao.

Morao sam da pronađem tog tipa, kako bi mi rekao gde se Henk nalazi. I pronašao sam ga. Sanjao je u svome lokalu Dreamers, u istoj toj stolici u kojoj je sekao ljude, dok je neki tip ležao rasečenog grkljana pored stola. Pitam se da li je napadao i one koji su mu dugovali 20 dolara ili samo visoke sume imaju svoju cenu. Ponos je čudna stvar. Razvalio sam ga po bubregu. Sjajan način da probudiš nekoga. Tako povređen izgledao je nežnije, a možda je to samo bio strah od smrti. Ili života. Dobio sam informaciju. Henk je poslovođa koji noću luta i zaista svašta radi. Magacin mu se nalazio negde u centru. Uputio sam se. Možda i noćas dežura, sa nekom kurvom.

Noć je bila duga. Samo se sa senkama družim. Stigao sam. A falila je svetlost. Dok si živ jedino svetlost fali.

Sišao sam niz stepenice i ugledao kurvu razmazane šminke. Plakala je i molila. A on je tamo stajao i drkao šmirglom uživajući u njenoj patnji. Sekao joj je prste i povadio prednje zube. Krvarila je, svuda. Govorio joj je da ga pogleda dok joj urezivao nešto na čelu. Video sam akvarijum sa piranama i neke ostatke u njemu. Žrtve mu nisu bile samo kurve očigledno, ali trenutno se bavio tom serijom.  Henk mu je samo bio pseudonim, u pitanju je bio sin guvernera. Ne shvatam zašto su mu kurve bile toliko bitne.  Ako ovog ubijem, mene će ubiti. Svakako, neko je morao da osveti Candy.

Pitao sam se, da li su mu sada sve kurve na broju ili ima neka koju još nije završio...

Odvalio sam ga šipkom po glavi. Pao je. A ona, njoj je već svakako bio kraj. Bilo je bolje ubiti je. Ipak, njega ću da dokrajčim. Magacin je bio pun lanaca. Jedan mu je završio oko vrata. Obično pseto. Urezao sam mu na čelo tatin ponos i obesio ga. Mislim da će mu leš lepo izgledati, ali će mu šal biti neophodan aksesoar.

‘’Ništa ti ne vredi što ćeš ostati živa. A ni meni. Svakako će nas završiti ovaj sistem.’’ – rekao sam to gledajući u nju.

Ali znao sam da je neophodno da završim sa ovim. Ako ne, i ona će nastradati, moje svetlo na kraju tunela. A ja ću svakako. Suđeno mi je. Nema tragične sudbine, nema tragičnog junaka, već mlade dame koja ostaje da porobi ovaj prljavi grad.

Jelena Vesić: BABICA (noar/krimić + horor)

- Stiglo je još četiri nove prijave, možete pretpostaviti čega se tiču...

- Zar opet...? Pa dokle više? U grob će me oterati, u grob!

- Oprostite ako sam Vas uznemirila.

- Ne, izvini. Nastavi...

- Dakle, tri slučaja zabeležena su u toku dana i jedan neposredno pred Vaš dolazak u noćnu smenu. To je ukupno 12, ako uzmemo u obzir i one od prošle noći.

- Isuse... Uh, dobro. Hvala ti. Znaš, otići ću odmah kući. Danas ranije, da... idi i ti ako želiš. Trebalo je da žena i ja proslavimo godišnjicu braka večeras. Ostala je sama i nije joj bilo drago što moram u noćnu. Idem da je iznenadim.

- Razumem. A Vaša supruga, izvinite što sam slobodna da pitam, nije primetila ništa neobično na poslu? Znam da radi kao babica... Izvinite.

- Ne, ne, sve je u redu. Ona kaže da zaposleni naprosto primete da dete nedostaje. Svi su u čudu... Za ne poverovati...

Pali televizor.

...prema najnovijim informacijama u poslednja 24 časa iz Centralnog porodilišta nestalo je još 12 novorođenčadi... policija traga za počiniocima... organi vlasti sve nade ulažu u inspektora Vira, koji sumnja na postojanje tajne organizacije...vreme sutra...

- Bolje da ne gledam. Bolje da odem odmah. Ubiću se. Ina, pa ovo je košmar. Kako tim majkama da pogledam u oči? Ovako, slušajući kako je nestala još jedna beba, pa još jedna...pa još jedna...mogu samo da završim u ludnici. Ili na groblju. Da, na groblju!

- Smirite se, za ime Boga, nije Vam ovo prvi slučaj.

- Nije prvi, Ina, nije. Ipak, ne znači da nije poslednji. Deluje nerešivo, imamo posla s umobolnim ljudima, shvataš? – završava pitanje glasom koji naginje ka tihom plaču, onom muškom, koji se stidi sam sebe.

*

Inspektor Vir kupio je cveće za svoju suprugu i skupio trunku hrabrosti da se nasmeje nakon svih košmarnih dana koji su mu prethodili. Njegov posao, naime, nije bio odvojiv od života. Svi nerešeni slučajevi mučili su ga i kada dođe kući. Jedino utočište video je u njoj – svojoj ženi Mori. Brinuo je duplo više nego inače, budući da se slučaj s nestalim bebama ticao i njenog posla, a najmanje je želeo da njegova voljena trpi toliku količinu stresa, ako već mora on sam.

Ipak, ona se po njegovom povratku nije nalazila u spavaćoj sobi, iako je uveliko bilo gluvo doba. Inspektor Vir sručio se na krevet, sa željom da odmori samo nekoliko minuta, uveren da je otišla do toaleta. San ga je savladao verovatno istog trenutka jer nije spavao noćima. Postojao je, pored napornog rada i izmorenosti od briga, još jedan faktor koji je uticao na njegovu malaksalost danima, pa i mesecima, ali se nije usuđivao da njime plaši svoju suprugu. Imao je strah od sna.

Kad god bi zaspao, nečije nemilosrdne ruke bile su na njegovom vratu. Bio je siguran da neko stvorenje svu silu svog tela usmerava samo na šake, koje nastoje da udave upravo njega, inspektora Vira. Kada bi se probudio, uvek mu je trebalo dugo da se sabere. Međutim, psihoterapeut, kojeg je posećivao mimo Morinog znanja, objasnio mu je da je to normalna pojava kod ljudi koji su neprestano izloženi brigama, kao što je slučaj sa njim. Sada, Vir nije imao vremena da razmišlja o posledicama, već je naprosto zaspao, bez zrna snage u kapcima, koje bi ih držalo otvorenim.

Spavao je mirno, a iz sna ga je lagano izvukao veoma nežni, ali isto toliko jeziv zvuk. Činilo mu se da je spavao satima, ali njegove žene i dalje nije bilo tu. Pratio je pesmu, koja je ličila na molitvu kakvu, kako mu se činilo, izvodi više glasova. Celo telo najednom mu je obuzela strahovita jeza, ali je ipak izašao napolje i krenuo ka krovu zgrade, odakle je dopirala ova neobična melodija. Promolivši glavu sa stepeništa, video je Moru kako stoji naga zajedno sa desetinom drugih ljudi u nekakvom krugu. Vir je već znao da je ipak u snu, pa je samo nastavio da posmatra događaje. Svi prisutni bili su obnaženi, dok su im se na koži raspoznavali nejasni crteži. Vir je nastojao da shvati šta je u sredini kruga.

Bilo je to dete.

Krenuo je da se znoji; da viče, ali grlo nije puštalo glas napolje. Pokušao je da potrči, ali noge nisu želele da krenu. Najednom je skupio svu snagu svog tela i trgao se iz noćne more, uz vrisak, ali...sputan vrisak. Mora mu je prilazila, i dalje naga, pevušeći onu jezivu pesmu. Kada je došla do njega, osetio je poznate ruke na vratu i čuo najtiši glas kako mu saopštava: „Pssst...beba spava“.

Beba nije spavala. On jeste – poslednji put.

Лазар Биорац: ТУПИМ ПРЕДМЕТОМ СЛЕЂА (вестерн + кримић)

У градићу Фуенто Роха, на крајњем југу Тексаса, кроз ноћ су се догодила два свирепа убиства – једно у ординацији доктора Џонатана Хексона, а друго у крчми Вајата Колинса. Доктор Хексон и Мала Еби, једна од Вајатових кокота, убијени су на идентичан начин – тупим предметом слеђа.

Тело Мале Еби пронашао је један од гостију крчме који се рано изјутра спремао на пут за Далас. Чим је сишао у салон у приземљу, за око му је запала локва крви у ћошку поред самих степеница. Затим је угледао призор над којим се, како је сам касније рекао, згрозио и сажалио. На столици испред клавира било је бледо женско тело, главе пободене у дирке и руку пребачених преко дрвене клавирске кутије, док су јој ноге, које су једва видљиво избијале испод волана хаљине, биле благо забачене уназад. Глава јој је била смрксана, а кроз густу коврџаву косу и низ гола тамна леђа, у капима густим као смола, сливала јој се тамноцрвена текућина.

Гост се истог тренутка упутио у полицијску станицу, где је о свему обавестио шерифа Флина Мекоханија, описавши сваки од уочених детаља. Намеравајући да што пре направи записник с места злочина, шериф је послао једног од својих људи да му доведе др Хексона, јер се без њега није могао вршити увиђај. Међутим, стање у његовој ординацији ни по чему није било боље од стања у Колинсовој крчми. Доктор је лежао преко масивног дрвеног стола, на гомили папира, док му је крај ногу, које су висећи једва дохватале под, стајала преврнута писаћа машина. Глава, која је висила с друге стране стола, избечених очију и нехотице исплаженог језика који је изгледао као клатно сата залеђено у једном положају, на темену је била потпуно раздвојена, а из расцепа је у кратким млазевима избијала крв помешана с лимфом.

***

У пространој градској већници врвело је од света који је једва чекао да види ко је могао да почини такав злочин. Шериф Мекохани нашао је за сходно да све грађане обавести да је истрагу водио хјустонски детектив Клеј Хол, који је дошао на његов позив, будући да је шериф имао бројне везе у Хјустону и Даласу, и да се иза решетака нашло шесторо осумњичених, за које је и сам утврдио да би могли бити убице.

Детектив Хол се, заправо, у њиховом граду затекао сасвим случајно, путујући на југ, према Мексику, у намери да купи неколико јутара земље у пустари богатој нафтом, али је шериф морао да преузме заслуге, како би сачувао пређашњи углед. Осим тога, требало је прећи преко зависти и презира које је осећао према Холу (а све је почело при првом сусрету, када је Хол његову методу мучењем до признања назвао застарелом и дивљачком), па му је уздизање у очима грађана дошло као лек против бољке зване „хјустонска багра“.

Друга информација, пак, била је потпуно тачна. На оптуженичкој клупи седело је укупно њих шесторо, на које је, поред Хола, посумњао и Мекохани, али само зато што су на њих сумњали његови најближи сарадници. С лева на десно, пред очима публике седели су: Џејкоб Прајс, „улични пас, спреман да убије и за шаку долара“; Флин Кук, радник на фарми породице Милер, заљубљен у убијену Еби, љубоморан на њену тајну везу са доктором Хексоном; Роуз Хексон, домаћица, супруга убијеног доктора, љубоморна на његову тајну везу са Вајатовом кокотом; Вајат Колинс, газда крчме у којој је радила Мала Еби (њено порекло ни презиме нису били познати, па се и у документима на суђењу водила под овим именом); Томас Грин, писмоноша, гост који је пријавио случај шерифу Мекоханију; и Лили Џеферсон, домаћица, удовица чији је муж настрадао у двобоју са доктором Хексоном. Лили се, додуше, није могла довести у јасну везу са кокотом, али се ништа није смело препустити случају.

С њихове леве стране стајао је детектив Хол (његова одећа се није разликовала од одеће становника Фуенто Рохе – изгледао је као обичан каубој са два колта за појасом – што је свима прво запало за око), док је шериф шетао с једне на другу страну, од једног до другог осуммњиченог, упућујући им претеће погледе.

Након кратког увода, у ком је споменуо и да се случајно нашао у њиховом граду, на шта је шериф претрнуо, Хол је прешао на чињенице:

̶  Прво што сам уочио у салону крчме били су печати од блата самешаног са сламом, које је убица очигледно унео на обући, будући да су подови, према речима г. Колинса, били орибани, као по обичају, одмах иза поноћи. (Почео је да клима главом, дајући својим речима посебан значај.) То ме је навело на закључак да је у питању шталар, Флин Кук! (Кук се у тренутку сасвим презнојио, док су остали осумњичени одахнули.) Али није! Таквих трагова није било у ординацији др Хексона. Убица је покушао да нас превари. Међутим, на Хексоновом мантилу сам пронашао власи дуге плаве косе, какву, видећете, имају... обе удовице. Дакле, једна од њих! (Госпођа Хексон је одједном устала и почела да говори да је нормално да се њена коса нађе на мантилу њеног мужа, али јој то очигледно није ишло у корист – изазвала је сумњу код свих присутних.) Осим тога, ово сам пронашао у кући Хексонових! (На опште запрепашћење, из мале кожне торбе извукао је крваву секиру.) Убила га је – ушицама у главу! (Она је почела да плаче, моли и преклиње пред гомилом која је претила да је растргне. „Никада га не бих убила!“, било је последње што је рекла пре него што су је двојица полицајаца извели из суднице, на задњи излаз.) Међутим, то не говори ништа о убиству Мале Еби. Зато сам се вратио у крчму и открио следеће: једна минђуша је висила с десног уха жртве, док је друго ухо било расцепљено и без наушнице... А испред врата... ХА! (из џепа је извукао сребрну жицу) ...нашао сам ово! Убица је, дакле, чуо кораке господина Вајата Грина и стргао минђушу коју је намеравао да откопча, а онда је... збрисао! С једним рубином у руци. И нашао сам га! Зна се ко би убио због пара... (Џејкоб Прајс је на те речи наједном почео да дише убрзано и да брише зној, дрхтећи.) Али овде није био једини разлог то! (Детектив је све више падао у ватру.) Рубин сам нашао заскључан... у радном столу... Флина Мекоханија!

***

Истог дана шериф је спроведен у затвор, а кроз неколико дана, заједно са госпођом Хексон, осуђен је на најстрожу казну – стрељање.

Детектив Хол је награђен великом свотом новца и на пут за Мексико испраћен с највећим почастима. Око три сата по поноћи стигао је у градић Пједра Бланка и упутио се према крчми из које је допирала светлост. Унутра је затекао девојку која је, затурена у фотељи, читала књигу. Нечујно јој је пришао и застао јој над главом...

Следећег јутра читав град је знао да је двоје убијено тупим предметом слеђа. Истрагу ће водити – хјустонски детектив Клеј Хол.

Tamara Hak: CIGANI LETE U NEBO (naučna fantastika + telenovela/melodrama)

Rodila sam se u jednom od najsiromašnijih naselja u mojoj Zemlji, kao trinaesta ćerka Ćosavog Roma, jedinom imenu po kome su poznavali moga oca u Mestu. Bilo nas je trinaest sestara. Dok smo bile sasvim male, majka nam je u mleko dodavala prilične količine bensedina kako bi sprečila detinji plač dok bi prosila pred mesnom pijacom. Kako smo odrastale, i same smo bile primorane da prosimo. To mi je padalo teško. Dugo nisam shvatala šta se dešava sa tim novcem. Ponekada bi smo zaista lepo prolazile, ljudima je bilo žao mene i mojih sestara. Kada sam navršila četrnaest, od oca sam dobila haljinu. Nisam odmah shvatila šta mi je indirektno time poručio. Bila sam dete. Onda me je jedno popodne majka izdvojila od sestara i počela taj govor kako sam lepša od sestara, kako mogu mnogo bolje da zaradim.. Bežala sam iz one bedne sobetine u kojoj smo svi noćili – svi koji bi se zatekli kod kuće – i vraćali su me nazad. Kada sam navršila petnaest, počela sam i sama da mislim o onoj haljini. Nisam znala za drugi način života. Moje sestre su ujedno bile i moje jedine prijateljice, sagovornice, a sve smo odgajane isto. Mnogo kasnije, bilo mi je teško da se otarasim tog kompleksa, te misli da je sve moglo biti drugačije.. U tim godinama je nastupilo i nekakvo stanje totalne nemaštine, gotovo da nismo ni imali šta da jedemo. U čemu je problem sa tim novcem? A onda sam za šesnaesti rođendan ponovo dobila haljinu. Onu prethodnu više nisam mogla da obučem. Kada sam navršila sedamnaest, već sam što-šta prošla u životu. Naslućivala sam šta se dešava sa novcem, bila sam i tužna i ljuta, i uplakana i srdita. Pobegla sam od kuće, ali tada su već i oni znali da sam počela da razmišljam drugačije od njih, i da za mene nema povratka. Nisu više pokušavali da me vrate. Hrane sam imala još manje nego ranije, ali nije me bilo briga. To je ono što sam želela. Često sam se motala oko lokalne krčme, ponekad mi je bilo dozvoljeno da prenoćim u njoj. Nekako sam se dopala njenom vlasniku, čak mi je ponudio posao konobarice. Bila sam presrećna. To je bio moj prvi pravi posao. U krčmu je često dolazio jedan tip koji se razlikovao od svih drugih. Ne znam kako bih tu razliku objasnila, prosto jeste bio drugačiji. Dopao mi se. Učinilo mi se da se i on pomalo u mene zagleda. Uvek mi je ostavljao lep bakšiš. Jednom smo se prilikom upravo zatekli nasamo u krčmi. Koliko god sam to priželjkivala, malko me je i plašilo. Pozvao me je da popijem piće sa njim. Popili smo nekoliko pića. Niko se nije pojavio do kraja smene. Proveli smo noć zajedno. Poželela sam da provedem svaku noć ovako, sa njim.. Ali sutra ga više nisam videla. Ni dan posle toga. Ni onaj tamo. Prošlo je mnogo vremena.. Isprva sam bila povređena. Počela sam mnogo da pijem. Kada sam pila vino, činilo mi se da je tu. Onda je krenulo povraćanje. Prvo sam mislila da je od pića. Jedne noći, pala sam za vreme radnog vremena. Tada su zvali i doktore. Sutradan su mi rekli da sam trudna. Šok i neverica. Potom prihvatanje. Zavolela sam to. Ljudi iz bolnice su mi privatno pomogli da se smestim u neki sobičak. Nisam više spavala na ulici. Radovala sam se tome što mi raste u stomaku. A raslo je brže nego prosečna beba. I doktori su bili zbunjeni. Tada me je pronašla moja najstarija sestra. Nisam više odlazila u bolnicu. Ona mi je pomogla da se porodim. Dete je imalo crvene oči. I to je bila sva razlika. Ako izuzmem činjenicu da je raslo brže nego prosečno dete. Dogovorile smo se da ga ne izvodimo u javnost, kako ga se ljudi ne bi uplašili i učinili mu što nažao. Vlasnik krčme, koji je bio delimično upućen, mada ne sasvim, izašao nam je u susret i načinio dve smene, kako bi smo sestra i ja naizmenično dolazile na posao. Snalazile smo se. Kada je dete navršilo pet ljudskih godina, bio je zrelosti petnaest. Nije se više menjao. Počeo je i mentalno sasvim da sazreva. Jedne se noći začulo lupkanje na vratima. Kada sam ga ugledala na vratima, uplašila sam se. Došao je da se izvini. Za svoj nestanak i neodgovorno ponašanje. Želim li da mu dam drugu šansu. Tada još nisam ni znala koliko je stvarno bio bogat. Čak je jednu sobu u svojoj vili namenio mojoj sestri koja je bila uz mene svo vreme. Ni u jednom trenutku mi ni na kraj pameti nije bilo da me čeka ovolika sreća. Ni Njemu nije bilo jasno zbog čega je dete tako brzo stasalo. Rešili smo da uradimo neophodne analize. U to vreme, još ništa nisam naslućivala.. Jednog su jutra stigli rezultati analiza. Baš sam sedela za trpezarijskim stolom kada je u prostoriju, poput tornada, uleteo sin. Bio je čudan, čudniji nego inače. Crvene su mu oči ljutito sijale. Na čelu su mu se pojavile neznatne bore. Rekao je da ima nešto strašno da mi kaže. Pobledela sam. Ispričao mi je kako je upravo zatekao tetku i oca u neprikladnoj situaciji. Pokušali su da ga zaustave. Videla sam krv na njegovim rukama. Ponovo sam spustila pogled na rezultate, na tekstove koji su došli sa njima.. Jesi li ga ubio? Nisi smeo da ga ubiješ! Videla sam krv svuda po prostoriji. Mogla sam da zamislim koliko je još ima na putu do prostorije u kojoj su.. Ali više nije važno. Prokletstvo je pokrenuto. Gledala sam u svog sina čije se lice grčilo od bola. Povijao se ka kolenima, rukama čvrsto grleći torzo. Ali to nije činilo da bol prestane. Užasni urlici ispunili su prostoriju. Na njegovim se leđima, sa obe strane lopatica pojaviše krvave rupe. Novo je meso izrastalo iz njih, postajalo ni iz čega. Proces je trajao. Činio se užasno bolan. Onda nekoliko trenutka mira. Tišina. Crno je perje krenulo da niče poput lišća, munjevitom brzinom. Podigao je glavu i upro par crvenih očiju u mene. Ludački se pogled brzo izgubio. Znao je ko sam ja. Nesigurnim koracima krenuo je ka meni, oprobavajući svoje novo telo. Sledećeg trena me je čvrsto obmotao rukama, a onog tamo osetila sam snažan nalet vetra kada je zamahnuo krilima. Idemo na neko bolje mesto. To je sve što je rekao, pre nego što je snažnim krilima razbio tavanicu i poleteo pravo u nebo.

Sofija Mijatov: NOVEMBAR 1944. (partizanski + horor)

Kod Batine Narodnooslobodilačka vojska Jugoslavije i Crvena armija snažno potiskuju  Wehrmacht i saveznike. Veći deo Vojvodine je već oslobođen, bore se za Baranju. U Somboru su oformljeni odredi vojne policije čiji zadatak je da obilaze švapske kuće, popisuju i konfiskuju imovinu koja bi potom bila prosleđena, iz vojnih magacina, ko zna gde i ko zna kome, što je najgore ko zna za šta.

" Nemoj Miloše, kumim te, nemoj. Imamo sina Miloše, ako ne na nas, misli na njega. Ti su ljudi bili naše komšije, jesmo li se kartali sa njima? Pa šta što su Švabe, njihovo je, oni doneli, oni stekli..  I mi smo svoje setkli svojim rukama. Dobro, bar ponesi šta sam ti spakovala za fruštuk. I srećno Miloše moj, seti se da savest imaš! "

"Moram Kato, znaš da moram. Takvo je naređenje..", reče Miloš, kopčajući poslednje dugme uniforme i grebeći žurno milicijsku kapu, još jednom proverivši opasač, da li su tu batina i pištolj.

Kobila boje kulaša je već nestrpljivo čekala svog jahača i rila kopitom zemlju. Miloš se neveselo pope, obode kobilu i pogleda u pravcu štale odakle ga je posmatrao tužnim crnim očima njegov mirni zaprežni konj, ,a pored njega neveselo preživao jutrošnju hranu stari magarac. Seti se svojih lipicanera, kojih nema više ali odluči da sada nije vreme za nostalgične misli.  

Bilo je već odmaklo jutro, kada je sjahao sa konja u Somboru i kao da jaše zemlju žurno prešao preko dvorišta zgrade nove vojne milicije. Mogao je vozom ali kod njega su se u selu konji još uvek jahali i prezali u svim prilikama. Ulicom projuri vojni kamion, a Miloš ču kroz buku iza sebe svoje ime.

" Oj Miloše! Dobro jutro. Stigao si malo pre mene. Ja vozom.. Mogli smo i zajedno.Čuo sam da ćemo imati puno posla u narednim danima", reče čovek smejući se ispod brka.

" Dobro jutro Boro. Čuo sam i ja", odvrati Miloš neveselo.

 Trebali su tog dana početi sa popisima ali su stigli ranjenici, nastala je opšta trka i svaki par ruku je bio potreban. U to prelazno vreme, vreme rata, možda i kraja rata nije bilo važno da li je čovek gladan ili sit, a kamoli da li noću dovoljno spava. Komada je bila da se tu noć vrši popis, kao što je bilo planirano prethodnog dana. Momci su bili raspoređeni po dvojica na ulicu, pa redom. Miloš i Bora su dobili Franjevačku. Brzo su napredovali, ulazeći kroz bogato ukrašene ajnforte, popisujući nameštaj i ukrase, peći, suđe kao i sve zaostatke na  brzinu iseljenih stanara. U podrumima su popisivali bačve vina, potom bi pred zoru kamion prolazio kroz ulicu, stajao ispred svake kuće i momci bi utovarali pronađeno bogatsvo. Došavši do poslednje kuće u nizu bogartih švapskih kuća, zastali su da popuše po cigaretu. Ćutali su, pušili, prebacivali se s noge na nogu i zagledali oko sebe jer i sam Bog za da nisu bili neki prijatelji iako su iz istog sela. Bora je bio partizan, pravi komunista, a Miloš samo javno, radi bezbadnosti porodice. Obojica su pre milicijske službe bili regrutovani na više frontova, obojica su videli zločine ali nisu obojica shvatili da u ratu i politici pravde nema. Sem toga Borine sestre su bile poznate i uticajne partizanke i on se zbog toga osilio, patizanska porodica ucelo. Kada su cigarete već dogorevale, dunu neki zloslutni vetar i diže prljavštinu i ono malo trulog lišća sa travnjaka ispred kuće. Miloš isprati pogledom vihor i ugleda iznad ajnforta glavu bika, crveno okrečenog. Iako je bilo često da se iznad anforta stvaljaju gipsani ukrasi, u vidu životinjskih glava, Miloša od ovog bika prođe neka jeza duž cele kičme. Nije se uplašio, posle rova se ne plašiš zloslutnog vetra i sopstvenih osećaja ali je negde duboko u duši osetio da će noć biti presudna, ovako ili onako. Popis je išao kao i u svakoj kući do sada. I baš pred polazak, Bora se iz ko zna kod razloga doseti da otvori vratanca velike, tamno plave kaljeve peći. Iz vratanaca dunu vetar i rasprši pepeo Bori u lice. Miloša opet prođe jeza niz kičmu ali čuče i on metar dalje. Bora gurnu ruku u peć i odande izvadi poveći smotuljak. Kutija za nakit umotana u belo platno. Bora otvori kutiju i prvo što tamo ugleda bila je slika mlade žene tužnog pogleda, krute u držanju, bogato obučene kako drži očigledno nevoljno dete na rukama. Bora skloni fotografiju, a  onda zaneme. Kutija je bila prepuna zlatnog nakita i to svaki komad beše ukrašen rubinima sjajnim kao krv što je životna sjajna. Miloš izvadi tefter i poče pisati ali ga Bora dohvati grubo za ručni zglob i reče da ne piše. Oči su mu bile pohlepne i sjajne,a kroz njih je duvao neki zloslustni vetar. Bora predloži Milošu da podele pola-pola, a da ne upišu to na spisak, kao da nisu ni našli, kao da će neko znati. Bora, takođe, reče da su Švabe bili okupatori i da je pravo da se narodu podeli njihovo bogatsvo kao što kumunizam nalaže, drugačiji poredak Bože moj! A šta smo mi no narod, partizani, Miloše moj, gerilci!

"..Dobro, bar ponesi šta sam ti spakovala za fruštuk. I srećno Miloše moj, seti se da savest imaš! "

Miloš onda reče Bori da on neće, a reče mu i da on ne bi trebalo. Kako seješ tako žanješ. Bora međutim nije odustajao. Miloš na kraju reče a je najviše što može uraditi da ga ne prijavi i da se pravi da ništa nije video. Dogovor je pao.

Prođoše dani, pa meseci, prođoše i godine. Miloš je živeo u relativnoj nemaštini, bilo je za osnovno, a Bora je dizao kuće i dičio se partijom. Jednog jutra, kao i svake srede, u Vrbasu se održavala pijaca. Bora je sa komšijom Zdravkom pošao na pijacu kamionom. Okasnili su, a pred prugom ih dočeka spuštena rampa. Pomislili su da požure i krenuše se provlačiti izamedju rampe i u tom trenutku ih udari voz. Zdravku ništa, ama baš ništa, a Bora.. Boru voz razneše na hiljadu komadića, čak do obližnje farme bikova. A kući mu ostadoše tužna udovica da ljulja nevoljno dete na krilu.

"Sve je tako bilo dete moje, to su ti činjenice! Kako seješ, tako žanješ. ", reče moj osamdesetogodišnji deda završivši priču.

Ivan Benčik: KUĆA BEZ KROVA (partizanski + naučna fantastika)

Zatvorio je oči i dopustio je sebi da ga uhvati san. Nije mu smetao ni roj mušica, niti hladnjikavi povetarac koji se spuštao sa planine. Bio je april i kao svi mladi ljudi osećao je naboj proleća u kostima, osećao je kako mu se neka unutrašnja snaga vraća i svu toplotu svoje krvi. Upijao je sunce kao maslačak. Zanesen, nije čuo korake koji su mu se približavali.

- Ajde diž’ se linčugo jedna! Traže te u komandi Nikola! – povikao je Ante i tresne ga čizmom po bedrima.

- Blago meni! Je l’ hitno?

- A reci ti meni, kako bi ja to moga’ znat?

- Pa šta su ti rekli?

- Ništa, samo da te traže. Čini mi se da imaju kaki zadatak za tebe!

- Daj prvo cigaru Ante. Lep je dan.

Dva prijatelja su sedela na toploj zemlji i uživala u dimu domaćeg duvana. Nikola je sve vreme bio izuven i dok je Anti pogled bio fiksiran ka planinama na kojima je još uvek bio prisutan sneg, Nikola je gledao svoje prste koji su provirivali iz bušnih čarapa.

***

Bio je 7. april 1945. i Jugoslovenska armija je svakog dana potiskivala preostale neprijateljske trupe iz Bosne. Zadatak koji su mu odredili, učini mu se laganim. Prema informacijama koje su u komandi prikupili od meštana Visokog, manja grupa pripadnika SS divizije – Princ Eugen je bila stacionirana izvan varoši, tačnije negde u podnožju brda Visočica. Ni meštani nisu znali šta Nemci tačno rade u starim rudarskim tunelima, niti koliko njih tamo ima. Nikola je sa manjom grupom dobrovoljaca dobio zadatak da zaustavi eventualni kontranapad, kao i da potom izvesti šta su u tunelima pronašli. Ostatak desete divizije bio je usmeren na oslobađanje Visokog.

Ispred rudarskog okna zatekli su grupicu od pet Nemačkih vojnika, kako sede oko kazana i razgovaraju. Nisu bili naročito naoružani. Odbili su da se predaju i odmah je nastupila kratka, ali žestoka borba. U toku sukoba, Nikola je spazio kako se dvojica nemačkih vojnika povlače u tunel, te su on i Ante pohitali za njima.

Ono što je usledilo, nije lako opisati. Nikola nikad nije pronašao objašnjenje za ono što im se dogodilo. Sustigli su Nemce u uskom tunelu i osetili su iznenadno podrhtavanje tla. Usledila je blještava eksplozija svetlosti i onda je nastupila tama, duboka i hladna. Potom, tišina.

***

Nikola je otvorio oči i zatekao je Antu i Nemca kako se valjaju po zemlji pokušavajući da udave jedan drugog. Zujalo mu je u glavi, ali bio je dovoljno pribran da se podigne i da pomogne svom drugu. Brzo su ga obuzdali i savladali. Vezali su ga i više se nije opirao. Drugi SS-ovac je ležao nepomično, slomljenog vrata.

Nisu znali gde se nalaze. Bili su u gustoj šumi, okruženi drvećem visokim barem deset metara, sa ogromnim krošnjama.Vladala je nesnosna vrućina. Nikad nisu videli slično drveće, zapravo nikad nisu videli ništa slično onome što ih je okruživalo, nijedan žbun, nijedan cvet, nijedan insekt nije delovao poznato.

- Ajme, kaka je ovo džungla? – upita Ante.

- Ubij me ako znam. - odgovori Nikola

***

Nakon nekoliko nedelja, postalo im je jasno da se oni ne nalaze ni u jednoj zemlji poznatoj čoveku. Počeli su da razmatraju i mogućnost da su možda otputovali na neki drugi svet. Pitanje je bilo kako i zašto? Nemca su tukli tri dana, smatrajući da on sigurno zna nešto više o ovome, ali on je samo plakao, krvario i molio za milost.

Videli su mnoge neobične prizore. Medvede od 5 metara, crnih kao ugalj, ali iznenađujuće pitomih, koji su se hranili samo lišćem sa visokih krošnji. Biljke mesožderke koje su se u noćima punog meseca otvarale i poput hobotnice, pipcima hvatale životinje u blizini. Džinovske trooke orlove, vatreno-crvenog perja, koji su zapravo bili jedini pravi predatori i jedine životinje koje su pokušavale da ih pojedu. Baš je jedna takva ptičurina i ščepala njihovog nacističkog saputnika.

Dok su imali municije za svoje šmajsere i pištolje, život je uslovno rečeno, bio lak. Lovili su jednorogne jelene sa smešnim surlama kojih je bilo u izobilju na pašnjicama van šume. Kada municije više nije bilo, prešli su na lov pomoću primitivnih zamki. Glavna briga im je bila da obezbede sebi meso za trpezu.

Uz kapu sa petokrakom, Nikolin najdragoceniji posed je bila fotografija njega i supruge sa tek rođenom ćerkom. Posle nekog vremena, prestali su da govore o prošlom životu, o suprugama i prijateljima. Shvatili su da su prepušteni sami sebi, kao i da se verovatno više nikad neće vratiti. Zašto onda govoriti o prošlosti?

***

Prošle su mnoge godine. Gotovo da više nisu razgovarali međusobno, jer su davno postali dosadni. Posle toliko vremena provedenog zajedno, preko pogleda su čitali misli jedan drugom.

Jednog jutra, Nikola je zatekao Antu mrtvački ukočenog, sa belom penom koja mu se slivala iz otvorenih usta. Kada ga je prodrmao, malena zmija je ispuzala ispod njegovog leša. Nikola je znao da je pokušala da od njegovog tela napravi sebi dom, jer su takve zmije često viđali u raznim životinjskim leševima. Plakao je. Ostao je sam.

Pokopao je svog prijatelja zajedno sa svojom partizanskom kapom.

Sledećeg jutra, pored Nikole je sedeo bosonogi crnac, u šarenim haljinama jarkih boja.

- Ko si ti? 

Crnac se samo smeškao i pokazivao svoje biserne zube. Imao je veliku, kovrdžavu kosu koju je pridržavala crvena marama oko njegove glave. Nosio je zlatno prstenje. Nikola nikad nije video nekog ko je tako obučen. Podsećao ga je na cigane sa vašara.

Crnac je ustao i dao je Nikoli znak rukom da ga sledi. Ovaj je to učinio.

Hodali su ceo dan. Crnac je melodičnim zviždanjem smirivao divlje zveri i one su ga slušale. Jeo je samo neke trave koje je nosio u tašni, davao ih je i Nikoli kojem se nije dopao njihov gorki ukus. Predveče su stigli pred neku pećinu i crnac mu je pokazao da ide unutra.

- Ko si ti?

Nije mu ništa rekao. Samo se smeškao.

***

Ponovo se probudio na nepoznatom mestu, ovaj put na nekoj plaži, a topla voda mu je dodirivala noge. Primetio je da nije sam. Znatiželjno su ga posmatrali neki mladi, preplanuli ljudi.

- Are you ok?

LJUDI. Hteo je da plače, da viče, da kaže bilo šta, ali glas mu je zastao u grlu. Bio je zbunjen, uplašen i srećan u isto vreme. Ponovo se onesvestio.

- Call an ambulance!

***

Dan njegovog povratka bio je 19.09.1970. Imao je tačno 50 godina i bio je sed. Nije se više sećao svog prezimena. Država u kojoj se probudio bila je Australija.

U bolnici su ustanovili da je zdrav kao dren, ali da sa njim nešto očigledno nije u redu - psihički. Govorio je odsečno, mumlajući neke strane reči. Psihijatri nisu bili od pomoći. Niko ga nije tražio. Bio je misterija. Smestili su ga u dom za stare i nezbrinute u Melburnu, negde početkom oktobra iste godine.

Tokom godina, naučio je par engleskih reči, kao food, toilet, medicine…ali komunikacija sa drugim ljudima nije ga previše zanimala. Bio je zamišljen nad proživljenim iskustvom. Godinama mu je trebalo da poveruje da se sada nalazi u pravom svetu, samo na drugom kontinentu. Sanjao je iznova i iznova, kako se budi u onoj džungli i kako ga sjajne oči posmatraju iz mraka. Vremenom je navikao na svoje košmare.

Novi neočekivani obrt dogodio se početkom aprila 1993. godine.

U domu se pojavila nova medicinska sestra – Slavica. Bila je iz Sarajeva. Inače uvek tihi i zatvoreni Nikola, sada nije skidao osmeh sa lica. Bilo mu je drago da sa nekim ponovo priča na svom maternjem jeziku. “Old man Nick” se promenio do neprepoznatljivosti, nikad ga nisu videli tako živahnog.

- A kako je u Jugoslaviji sada? – upitao je Slavicu jedan dan.

- Eh Nikola, nema Jugoslavije više.

- Kako je nema?

- Pa nema je. Rat je Nikola. Građanski. Svi se poubijaše među sobom. Jedva sam živu glavu izvukla.

Ovo je Nikolu ponovo zbunilo. Pomislio je da se možda ipak nije vratio u onaj svet koji je napustio, već da je ovo neki treći. Ponovo je par dana bio tih, zamišljen i sumnjičav. Slavica je odnekud, nabavila za Nikolu VHS kasetu sa filmom - “Valter brani Sarajevo”. Kasnije joj je bilo teško da mu objasni da je lik Valtera izmenjen za potrebe filma, jer je Nikola zapravo poznavao Vladimira Perića lično. Danima se smejala jer je tako ozbiljno shvatio film.

Razvili su poseban i prisan odnos. Nikola je ponovo osetio volju za životom i radovao se svakom susretu sa Slavicom, a ona ga je stvarno počela doživljavati kao nekog svog rođaka.

Hteo je da vidi neke slike Jugoslavije, hteo je da vidi kako je izgledala zemlja za koju su on i Ante prosipali krv oslobađajući je od okupatora i njihovih saveznika. Slavica je donela svoj  porodični album, jedino što je ponela sa sobom iz zaraćenog Sarajeva.

- STANI! – povikao je Nikola, već na prvoj stranici Slavičinog foto-albuma.

- Što je bilo Nikola?

- Otkud ti to?! Ova slika! Otkud ti?!

- To je moja nana, sa pokojnim dedom i mojom majkom. On je izginuo u ratu. U onom prošlom. Bio je partizan kao i ti.

Nikola je zavukao drhtavu, staračku ruku u džep bade mantila i izvukao je fotografiju koju je čuvao sve ove godine. Njegova jedina, opipljiva uspomena. Bila je to ista fotografija.

Марија Бошковић: ДЕШАВАЊА У ГРАДУ П., ГОДИНЕ 1942. (партизански + ноар/кримић)

Било јој је тада деветнаест година, изразито лепог лица, нереалне лепоте, о њој се знало и причало – звала се Емина. Њено срце је давно припадало њему, нешто старијем, угледном, маркантном вођи партизана те области града П., Светиславу.

Лудо ју је волео, живот за њу би могао дати, све. Заборављао би и на породицу и на рат, на целокупну грозну ситуацију, и то ратно време, када је био са њом. Целивала би му сваку рану и нанети бол, било их је.

После једног догађаја ништа није било исто...

   Дешавале су се отмице, крађе, силовања, убиства...али до тада, нико њој близак није настрадао на тај начин, до тог кобног јуна 1942.

Причало се по граду да Немци напаствују, злостављају и силују младе девојке из града П., и тог јутра се десило поново, али то се десило њој... Њеној најбољој пријатељици.

Подилазила је језа при самој помисли на њу и њено стање, иако је само знала да је жива, али не и у каквом је стању...

Кружиле су незваничне приче да је и ово дело урадила јединица немачке војске која је непосредно пре тога дошла у место и бахато се понашала према локалном становништву, насрћући на девојке које у том тренутку нису имале заштиту. Мештани су, такође, пријавили разбојништва уз претњу оружјем исте ове јединице немачких војника.

Плашљивим корацима упутила се ка Есми.

Врата јој је отворила Есмина мајка, видно скрхана болом, чврсто ју је загрлила и замолила да је одведе њој, Есми.

Провеле су сате уз причу и плач. Лице јој је било натечено, у масницама и ранама. Њено сићушно тело сламало се од повреда, напали су је са леђа, била је тучена до изнемоглости, а затим и силована.

Емина је била утучена, љута због овога што се догодило њој, она је била њен плавооки анђео. Значило јој је то што је загрлила, осетила да јој је ту кад јој је било најтеже. Из разговора је сазнала да је случај додељен њеном веренику Светиславу.

Касније те вечери Емина се састала са Светиславом, замолила га је да што пре расветли случај њене пријатељице, била је уплашена, за њу, али и за себе, могла је то бити и она. А он, он је већ имао план, знао је колико јој Есма значи, а исто тако би за Емину и живот свој дао.

Извесно време нису се видели. Емина је почела бринути.

Једног јутра, на путу до локалне продавнице, срели су се. Светислав јој је објаснио да је узео више слободног времена како би се посветио расветљавању злочина.

Убрзо после тог дана, дошао је његов најближи сарадник који му је пренео информацију да постоји очевидац злочина. Светислав се, недуго након тога, запутио на адресу пастира који је све видео. Пастир му је датаљно описао немили догађај и заједно са њим се упутио на место где су се скривали злочинци. Пастир је из прикрајка препознао све учеснике тог стравичног догађаја. Светислав се након тога обратио партизанској команди тражећи даља упутства од њих.

Добио је одобрење да немачку јединицу, која је претстављала претњу за њихов град, елиминише.

   Следећег јутра, у зору, кренуо је са својом наоружаном  дружином партизана у акцију елиминисања злочинаца. После краће борбе, већина немачких злочинаца је била убијена, а мања група се предала.

Светислав је са својом дружином и заробљеницима тријумфално дошао у град П., и на градском Тргу објавио да претња за град више не постоји.

   Међу окупљеним грађанима била је Емина у загрљају са Есмом. Светислав ће ту слику  са поносом памтити до краја свог живота као свој најсветлији тренутак.

Катарина Перић: ПЕСКОВ ВАЛЦЕР (вестерн + крими)

УЛОГЕ:

Сели-Крчмарица
Реј-Шериф
Самурај-Човек гомиле
Ејџ-Проститутка

ЧИН 1.

[Мрак. Чује се жамор, женски поцик, музика.]

Завеса.

[Све је задимљено. Улази човек у шеширу. Седа за шанк и нервозно покрива скорелу мрљу на кошуљи.]

Човек гомиле: Хеј, Реј! Овамо! Треба нам још један играч, човече. Није те ваљда опет средила Ендијева дружина? [ Сви се смеју.]

Реј: [Не слушајући их, тражи пиће од крчмарице погледом и намигује јој.] Хвала, Сели.

Сели: Тежак дан? Могао би се вечерас мало опустити [заводљиво]. Већ два дана те нисам видела.

Реј: Био сам на задатку [Искапи виски. Сели без питања сипа још]. Али те нисам заборавио, драга. Све време сам само размишљао [Загрцне се. Кратка пауза.] Је ли  долазио неко сумњив синоћ овде?

Сели: Ма овде је увек стара екипа. Знаш и сам. Осим што је Ејџ била болесна. [Направи кратку паузу док дохвати чашу на врховима прстију, а онда полузадихано настави]  Само сте ти и Самурај недостајали.

Човек гомиле: [Прекида њихов разговор, седа поред Реја и другарски га неспретно удари по рамену. Овај се тргне.] Па што нам се не придружиш, човече! Види ову небеску лепоту око нас! Бог је био одвећ маштовит кад је стварао змијски пол. [Одалами дебелу Ејџ по задњици и извештачено се насмеје. Ејџ се закикоће.] Све су то отровнице, али вреде, човече! [Кратко застане, испије гутљај из флаше, па настави озбиљније.] Ниси вечерас у форми?

Реј: Тежак случај. [Полугласно. Сели се примакне да чује о чему причају, али јој гомила нон-стоп нешто тражи.] Нашли смо девојку распорене утробе и без десне бутине.  Трагамо цео дан за неким остацима леша или траговима починиоца, али песак је опак пријатељ доказима.

Човек гомиле: Језиво, човече! [Узбуђено.] Шта мислиш, шта се ту могло десити? [Обраћа се Сели, али не скида поглед са Реја] Хајде, мрдни мало ту своју гузу. Видиш да је човеку празна чаша, човече!

Реј: Имали смо један сличан случај прошле године. Исто нека млада жена. Кад смо је затекли, била јој је расцепљена лобања. [Узбуђено, мало гласније] Без мозга унутра! Еј! Страхота! Али ни тада нисмо успели да нађемо тог људождера! Говнави песак!

Човек гомиле: Е, човече! Опака ствар! [Крене да отпије гутљај, па врати флашу.Нервозно се насмеје.] Хе хе. Пази ти то, човече!  Да смо у Јапану или Кини, па и да поверујем да неко једе све живо: и мозак, и изнутрице, и ноге...

Реј: Чекај мало, Самурај! Откуд ти знаш да су биле поједене изнутрице? Ја сам само рекао да је била распорена утроба?

Човек гомиле: [још нервозније] па..паа... ја сам то тако замислио док си причао, човече. [Кроз грохот] Ааа добра ти је ова!

Реј: [Ухвати га за мајицу и привуче ближе к себи, а онда кроз зубе] Где си био синоћ, Самурај?

Човек гомиле: ја.. [замуцкује] Ја сам радио. Знаш како кажу у Јапану, човече? Хе хе. „Сиромашан човек нема слободног времена.“

Реј: Шта си радио? Јео женска срца и јетре, је ли!? [Изговори то кроз стиснуте зубе, па га одгурне од себе бесно]

Сели: Хеј, момци! Не требају ми проблеми! Реј! Реееј! [ Покушава да заустави Рејеву песницу која је кренула ка Човеку гомиле.]

Реј: [ Одмакне се. Човеку гомиле] Знао сам да ниједан дошљак није добар! Требало је прошле године да те ухапсимо док си био сумњив! Смрадови јапански! Напоље! [Изводи га напоље. Човек гомиле се опире благо. Збуњен је]

Завеса.

ЧИН 2.

[Реј и Сели су у кревету у полутами. Сели покушава да поправи фризуру, али нема нигде огледала. У соби је мали сто, стара, покварена лампа, једна столица. Реј је животињски нон-стоп враћа у кревет.]

Сели: Помало ми је жао Самураја. Сигурно си могао бити блажи. Све се тако брзо одиграло. [Враћа се у кревет скоро изнемогла.]

Реј: Погубљење је казна достојна такве животиње, драга. [Милује је нежно, као да је успављује.]

Сели: [У полусну.] Ејџ се сигурно забринула за мене. Три дана нисмо видели светлост.     [Пауза. Настави молећљиво.] Пусти ме да одем до крчме само да узмем парче хлеба. Умрећемо овде. [Затвара очи]

Реј: [Још увек је милује.] Не брини, драга. И кад не буде хране, увек ћемо имати једно друго.

Завеса.

Јована Војводић: НЕБЕСКА ДЕПЕША (партизански + научна фантастика)

У јуну 1941, Анте Павелић је донео одлуку о оснивању Државног равнитељства за обнову којом су сви фрушкогорски манастири потпали под патронат усташке власти. Ова служба имала је задатак да исцрпи што више материјалних добара из православних светиња.

*

Искушеник Сергије добровољно је почео да прикупља све драгоцености из трезора, да очекиваним несрећницима отежа посао похаре која ће ионако бити успешна по њих. Знао је да ће их путир и филигранско кандило занимати понајвише. Замотавши оба и истовремено тражећи место у олтару да би их скрио, мислио је: „Једина вредност коју су познавали била је материјална. За праву – нису чули“. Чули... Сергије јесте чуо неки нејасан полугласан шум. Долазио је из правца где се налазила припрата. Пошто је зла било колико и ваздуха, млади искушеник у све је могао да поверује, па и у то да су усташе управо начели своју грабеж. Табат усаглашених корака, ритмично одзвањајућих, преплитао се са звеком пушкомитраљеза, јачао је и расплинуо по храму.

- Коста, шта нам је чинити? Нема никога, изгледа. Касно је, а игуман нас још није чуо, не тражи га до јутра. Сместимо се по конаку, сутра ћемо... -  и удаљи се.

Громада пред њим стајала окренута ка олтару, не мичући се, ни да одговори. Погну главу да се наклони светим лицима иконостаса, па укрсти руке на груди. Помислио је да га осим неуредне браде и закаљаних чизама, још нешто чини недостојним да стоји на овом месту. Имао је грехова у себи колико и куршума у реденику. И искуство силовања које се рачуна као топовско зрно. Коста рече:

- Изведите читаву братију јер вечерас спавате њиховим у келијама. Пост је, не верујем да се можете частити обилатом трпезом, узмите хлеба и ако има пасуља. И напијте се воде. Сутра ћемо...

Друго није имао шта да каже команданту јуришног корпуса. Осим за депешу која је стигла малочас, да су припадници Хрватског револуционарног покрета у гори и близу. Признао је себи да су били непогрешиво тачни кад је требало да се мажњава. Али им овај пут неће успети, или хоће делимично, јер је он са својом четом стигао пре. А плен ниједна страна неће хтети да дели. Прекрстио се у име све тројице и...

- И шта ти вреди што се крстиш а сутра ћеш на то све пљунути јагмом? – упита глас олтара, тачније онај који беше у њему, Сергије.

Коста се прену и упери оружје у сеновиту фигуру која се помаљала пред њим.

- Имаш среће што манастир није на земљи, а ви монаси под њом. Усташе долазе, е! Грла ће вам половити и отети сво имање.

Тога момента, командант упаде и прекину дијалог објавом да се десила побуна међу војницима. Наводни разлог: неисправна подела есцајга. Последица: капела у пламену и ватра која се ширила ка звонику.

Када су сва тројица изашла, било је светло као да је дневна светлост, а ту видљивост није узроковао сам пожар. У пламтећем облаку, реметила се палета жуте и наранџасте, обличјем у још светлијем тону тих боја. Бљувало је ту исту ватру а и сам је био њен део. Командант је нагонски пратио нишаном неман, али кад је схватио да је она све шира и да дроби пред собом, савлада га савест притиснута кривњом што је ово дозволио у свом одреду, те се баци обличју у наручје. Коста викну за њим, но увиди да је то било неважно јер га је изгубио. Анђео изгуби свог штићеника. Сергије пада на колена и са молитвом у устима. Сањао је о томе да спасава себе, а пре себе и људе, да их благодаћу врати Свевишњем. Имао је ово искушење пред собом, и разумео је Бога зашто му га је послао. Али је он био тога недостојан.

Грешио је у том уверењу. Узневши руке ка небу, он их је узнео том огњеном лику. Огњеном, огњеном, ог? Ње?! Змај Огњени Вук. Он, српски деспот, он је. У нељудској димензији, постојан, разјарен.

- „Дочуо сам, казали су мени, да народ српски ломи се лимени. У кога ли је кураж несвета, да светињу ми моју девета? Срби, очи виде па ми кажу, да бјеснило учини монтажу, па пакост постаде нова крепос'!“

Пустићу пламен да вас сатре. Узећу правду у своје руке и задавити је. Нестаћете с ктиторским ми зданијем.

Пре него што се обрушио на тло зверски, црнећи траву и злато и униформе, Вук благосиља у име Бранковића династије, Сергија: „Иди, земља те треба, јер ћеш је чувати. И имај Бога са собом.“

Витешко лице, кад је запљувало последњи пламен, у Косту, у кртину, тражило је дозволу од Гргура, оца, да се врати. И јесте.

Те је ноћи, најгори дах беса Гргетег са неба икада усвојио.

Душица Краговић Обрадовић: ЛЕТО ГОСПОДЊЕ 3069. (еротско + научна фантастика)

Три столећа  после кобне заразе на планети Земљи остало је само 5 % популације. Људи више нису личили на своје пређашње облике, а живот у тој 3069. години  ни најмање није наликовао тој давној 2769. Људи су ходали и понашали се попут робота. Модну индустрију потиснула је космонауткса опрема, а емоције програмирани садржај. Чак и након толико година, упркос напорима научника, телесне потребе нису искорењена у потпуности. Године силовитих  научних напора у сузбијању сексуалних нагона ипак нису уродила плодом. Свакако, људска врста је продужавана, али се деца производе у специјалним лабораторијама. Врховне власти планете Земље законом су забраниле сексулани чин, како би спречили мешање са Mесечевим народом. Казна за прекршену забрану значила је доживотно прогнанство на хладни и беживотни Месец.  Месечеви људи били су извор заразе и уништења. Наизглед слични људима, скони метаморфози, били су носиоци отровне крви, која доводи људски организам до гашења.

... Она га је силно желела... Од малена су јој говорили да је однос између људи и месечевих поданика погубан по људе. У њеној свести је дубоко укорењена мисао да тај однос ништа добро није донео и да је за мало уништио целу врсту. Знала је да су научници једва спасили врховног вођу када га је завела месечева поданица. Размножавање људи се, искључиво, врши научним путем. 

... Она није могла да обузда своју пожуду која је надјачавала сва рационална и научна образложења. Те вечери је одлучила да прекрши све земаљске законе и да му се потпуно преда. Пришао јој је иза леђа и рукама обухватио око груди, које су се осликале испод кожног скафандера. У тренутку је осетила његову мушкост и желела га је све више и више. Почели су страсно да се љубе и додирују. Брзо су скинули  скафандере и бакарне чизме. На њима су остали само заштитни оковратници који су им омогућавали потребан кисеоник. Све изречене мере забране су одмах  пале у воду када је у њој превладао тај ниски, животињски нагон. Заборавила је све оно чему су је родитељи учили. Његове руке су биле свуда по њеном телу. Страсно јој  је љубио врат и похотно додиривао груди. Снажно је ухватио за струк и прибио уза зид, наслонивши своје тело на њу. Када је доживела врхунац, почела је убрзано да дише. Њен оковратник је почео да пуца, а она је почела да губи кисеоник. Ужасан крик се проломио том полупустом земљом. Земаљска стража је притекла у помоћ, али је већ било касно. Беживотној Земљанки није било помоћи. Месечев поданик нестао је  тихо, онако како се и појавио.  Смрт младе Земљанке значила је превласт и победу Месечевог народа. Та изобличена људска врста унела је страх и панику у малољудну земаљску популацију која чека најављено помрачење Месеца када ће их поптуно нестати.

Vanja Popović: MILAGROS (telenovela + horor)

Hidalgo je od detinjstva radio na hacijendi Morenovih i s punim pravom je smatrao najlepšom hacijendom na svetu. U svemu što ju je činilo lepom, uzimao je učešća. Prvo je, još kao dečak, pomagao baštovanu Mendozi, a nakon što je naučio da jaše, postao je konjušar. Svi koji dođu u posetu Morenovima, divili su se konjima, ni ne znajući da je on taj koji ih neguje i daje im ljubav. Ali više od konja, Hidalgo je voleo senjoritu Moreno, Santa Anu de Lučiju. Nije ni čudo, kad su odrasli zajedno, a najviše su ih spajali upravo konji. Naime, voleli su da jašu po okolnim livadama i to satima. Godinama je bio zaljubljen u mladu gazdaricu, a potajno je maštao o njihovom venčanju, iako je znao da je to gotovo nemoguće s obzirom na društvene razlike među njima.

-Oje, Hidalgo!- blagi dodir ruke ga je prenuo iz misli.

-Sinjorita Santa Ana de Lučija!

-Jao, prestani da me zoveš tako. Za tebe sam samo Ana.

Za Hidalga ovo je bio znak da će se njegova najveća želja napokon ostvariti.

-Treba Vam moja pomoć?

-Htela bih da večeras popričam s tobom, jako je važno. Naći ćemo se u salonu.

I oči joj se cakle! Već je bio siguran da će čuti povoljne vesti i da će sve te godine zaljubljenosti napokon rešiti.

Četiri sata kasnije, senjorita Moreno i Hidalgo sedeli su jedno pored drugog na dvosedu u salonu. Čula se škripa na tavanu. Dugo su ćutali, a onda ga je ona uhvatila za ruke. Sigurno se priprema da mu prizna, likovao je.

-Znam da si oduvek hteo da upoznaš majku.

-Rekli su mi da je umrla.

Škripa je postajala sve jača. Činilo mu se da čuje korake. Sve bliže i bliže.

-Jeste. A znaš li da te je ostavila na pragu kuće?

-Čuo sam- razočarano je rekao Hidalgo.

-Tada si nosio i ovo.

Izvadila je zlatan medaljon i mahnula mu njime ispred očiju.

-Ja sam ga našla.

Čulo se cvrkutanje sijalica, svetlo je podrhtavalo, a onda se ugasilo. Vrata su se otvorila. Tap. Tap. Tap. Nikoga nije video, ali kada se okrenuo, shvatio je da umesto medaljona u Lučijinoj ruci stoji sečivo. Oči su joj sijale u mraku.

-Tvoja majka se zove Rosario i nije mrtva... Dođi Rosario, tvoj sin je ovde.

Nije stigao ni da se okrene, a već mu je to nešto što je došlo iz hodnika skočilo za vrat. S druge strane, Lučija, ili bar ono što je od nje ostalo, pokušala je da ga zakolje. Poslednje što je video, bila je udaljena ulična svetiljka, jedino što je te noći podsećalo na život.

٭

Jedino što je u noći njenog bunila sijalo bio je krst oca Rodrigeza i samo poslednjim delom svesti, dok je neka sila izdizala njeno telo ka tavanici, uspela je da čuje njegov glas, koji je čitao molitve. Da je mogla, iskidala bi svoju kožu i... ščepao bi oca Rodrigeza za vrat... njena majka plače u uglu... krici su mu dovoljno glasni da im probije bubne opne... Sveštenik je dobar, želi da  joj pomogne... ali ipak, malo krvi bi opravdalo njegov dolazak

-Rosario, Rosario, Rosario- našla se u vrtlogu njegovih uzvika.

Pružio je ruke ka tom ogavnom svešteniku, umišljenku koji smatra da su reči jače od njegovih moći. Napokon će dovršiti ono što je davno započeto... Pustio je da sve pada po sobi. Molitvenik, posuđe, knjige lampa. Kiša je zapljuskivala okna, koja je vetar nosio tamo-ovamo, a od njegovog krika oba su se slomila.

 –AHAHAHAHAHAHA- prolomilo se prostorijom. A onda se uhvatio za glavu, osećajući kraj.

-Virhensita santisima!- kriknula je devojčica, a onda i zajecala, bacivši se u naručje spasitelju, koji je klimnuo glavom ka njenoj majci, donja Ani, srećan što je, uz božju pomoć i ovog puta uspeo.

Jer, ako niste znali, sveštenik Rodrigez isti je onaj konjušar s početka priče koji je završio u kandžama demona. Ali one noći, nakon što je medaljonom svoje majke zadavio sinjoritu Moreno, a potom i ubio ono čudno biće koje nikako nije moglo biti njegova majka, odlučio je da postane sveštenik i spasava ljude od natprirodnih pošasti. I sve to zbog jedne ulične svetiljke. Odlučio je da niko nikada ne umre sam, ubijen u noći bez svetla.

Dalibor Mirić: PUSTINJAMA ČIKAŠA (vestern + naučna fantastika)

Margareta, pukovnikova sestra, iako se vešto skrivala iza zidina palate, uvek je znala gde je najveće žarište fronta. Zvali su je nevidljiva Ma. Oduvek je volela revolvere i marame za jahanje, ali joj status u društvu nije dozvoljavao da se eksponira u javnosti. Sanjala je kako će biti prva žena koja se oprobala na zlatnom sedlu, ali uzalud, njena kaubojska marama, ostala je kod kuće. Dok su se vodile bitke za pustinjski deo  Čikaše, od nje se očekivalo da čuva pukovnikovu decu i brine se o njegovoj ženi, jer je tradicija nametala stavove  ukoliko niste u braku, da morate da brinete o svim udanim ženama u kući, kako biste što pre naumili da se i vi oprobate u bračnim, tradicionalnim  vodama. Jednoga dana dok je čuvala malu Ćiroku, prvu ćerku pukovnika, odlučila je da pobegne iz palate kroz svoj bunar koji je vodio tajnim stazama do okeana. U tim lavirintima, skrivala se zmajeva kugla u kojoj je ona osećala mir. Ta kugla, izbacivala je energiju koja je bila lekovita, što je Ma održavalo u životu. Ovoga puta, povela je i Ćiroku, kojoj je spuštanje kroz bunar naizgled izgledalo kao igrica koju je igrala sa tatom na konju. Kada su stigli do okeana, Ćiroka je upitala Ma, zašto je tamno i da se pribojava mraka. Ma je pokušavala da objasni da je ovo jedino mesto gde se ona ne mora praviti da je iz ugledne familije, gde može da bude u kratkoj spavaćici i da joj zmajeva kugla daje onu sigurnost koju nema na površini zemlje. Čudnih pogleda, zapitala je Ćiroku da li želi da bude slobodna? I da ukoliko želi, mora da izgradi svoje mesto pod suncem, ili pod zemljom, jer se zemlja sastoji od previše primitivnih shvatanja, za koje jednostavno preživljavaju i opstaju  jedino oni, koji u glavi, idealizuju sopstvene lance.

Милица Милошевић: ПАД ЗВЕЗДЕ (партизански + научна фантастика)

новембар 1941. година, Ужичка република
Село Крвавци, југоисточно од Ужица

Група партизана, на челу са Стеваном, обилазила је село. Речено им је да становници села нестају преко ноћи. Ово је рат – мислили су – људи свакодневно нестају, али друг Иван је издао наређење. Испитивајући становнике, наслушали су се прича о разним створењима у шуми које вребају па све до вилиног кола које је – веровали су – било мало дубље у шуми и које је привлачило мушки део сељана. Одбацивши све те теорије, ипак су одлучили да истраже шуму.

Газили су суве гране испред себе, провлачили се кроз маглу, по шумама и горама наше земље поносне, иду чете паризана, орило се, славу борбе проносе. Стеван је ишао први, другови за њим, црне хорде нас не плаше, крв херојска у нас ври, орило се иза њега јаче, ми не дамо земље наше да је газе фашисти. Како песма утихну и преузе је смех, Стеван осети да не гази више по мокрој земљи – тло је постало чвршће. Подиже руку и даде знак својој чети да се стиша. Лагано се спустио и склонио шакама лишће и суве гране. Другови опазише његов збуњени израз лица, те колективно раскрчише ногом лишће. Метално тло у сред шуме. Један од њих уочи нешто попут врата и повуче браву ка горе. Стеван нареди да се полако спусте доле, да истраже подземне ходнике. Спустивши се, партизанска чета остаде у чуду. Окружени металним зидовима, гледајући ка различитим правцима куда су се пружали дуги ходници, нису знали да ли да се прихвате пушке или да беже. Крв херојска у нас ври одзвањало им је у ушима. Чим су направили један корак, јак алармни звук се укључио. Окружише их људи у црном и започеше паљбу. Једино Стеван остаде на ногама окружен беживотним телима својих другова. Један у црном га ухвати иза леђа и поведе напред. Уђоше у велику просторију.

- Докторе Стајн, јесте ли успели?

- Нисам, ови људи које ми доводите нису довољно посебни, схватате ли?

- Не знам шта мислите под тим довољно посебни. Да ли се ви овде шалите са мном докторе?

- Господине Енгел...

- Чекај! Докторе, понестаје нам људи које можемо да вам доведемо, а не знамо кад ће стићи Вермахт. Забога, откриће нас!

- Господине Енгел, имамо уљеза у лабораторији.

- Не прекидај ме кад причам са доктором! – рече Бен Енгел окренувши се ка људима у црном и застаде. Тек тад схвати шта ова елитна јединица жели да му покаже.

Стеван га није ни погледао – гледао је око себе. Били су окружени неким справама које је први пут у свом животу видео. Ове справе – роботске машине – кретале су се саме, доктор Оскар Стајн је само притискао дугмиће на огромној контролној табли. Стајн и Енгел га одмерише и показаше војнику Јегеру да уљеза привежу за сто на средини просторије.

- Јегер, позовите Кајзерову и Шулцову! – нареди Енгел.

Отимајући се и покушавајући да се ослободи кожних каишева на рукама и ногама, Стеван уочи две жене које уђоше у лабораторију.

- Јохана, мислим да овај пут успевамо – рече доктор Стајн.

- Клара, покрените процес.

- Разумем, докторе Стајн.

Изнад Стевана се појави огромна машина и он осети вреле ласере који су прелазили преко његовог тела, понајвише преко његове главе. Није се више отимао – хипнотисано је гледао у црвене очи чудовишта изнад себе.

            Докторка Клара Шулц уочи нагле промене на екрану испред себе.

- Докторе, задржите ласере у пределу чеоног режња мозга!

- Шулц, приметила си нешто? – упита Јохана.

- Погледајте! Читач показује високу активност предњег дела мозга.

- Јохана, испитај рад хипоталамуса одмах!

Докторка Кајзер пожури ка другом читачу, а Стајн приђе Стевановом телу посматрајући рад роботске машине.

- Колеге, његов хипоталамус лучи више ослобађајућег фактора LF него што смо то имали раније. То значи да хипофиза лучи невероватну количину LF стимулизирајућег хормона, те имамо довољну количину хормона који могу да подстичу рад активне супстанце INTEL21 која делује на чеони режањ.

- Зато има високу активност предњег дела мозга! – узвикну Клара.

- Да! Што значи – његове способности за размишљање, памћење и учење су сасвим довољне...

- ...за оно што нама треба – за расу високо интелигентих бића коју Химлер жели за нову елитну јединицу нацистичке војске. – закључи Стајн.

- Колегинице Кајзер, припремите процес за складиштење LF стимулизирајућег хормона. Шулц, припремите процес вештачког рађања. Господине Енгел, овај рат је наш.

новембар 1941. године

Упркос храброј борби партизана, Ужичка република је пала у руке Вермахту.

Друг Иван забринуто је погледао ка селу Крвавци питајући се да ли ће се Стеван и његова чета извући и успети да побегне.

Татјана Кнежевић: КРИСТИНА И СТОЈАН (хорор + теленовела/мелодрама)

Кристина је одрасла у једном малом селу надомак Старе планине, са својом баком, у трошној кући са само две просторије, без купатила, и основним намештајем. Новца није било много од сира, кајмака и домаћих колача које су продавале на пијацама. Од мајке има слику, а од оца, ништа. Рекли су јој да су погинули.

            Било је много чудних смрти у том крају, нарочито у последњих неколико година. Говорили су да горска вила односи животе. Ко год би се нашао на путу у ноћи пуног месеца или близу водопада, умирао је од страха и звукова који су се чули из оближње пећине. Они који су имали среће да се врате кући живи, долазили су потпуно седи и нису проговарали данима. Много њих се никада није ни вратило. Неколико тела младих девојака је нађено како плутају у реци. Биле су обучене у бело као младе и имале су венце од пољског цвећа око главе. Говори се да су биле на поселу и  да су окасниле, те да се нису вратиле кућама пре мрака, а поше су пречицом кроз шуму. Није их било данима а онда су их налазили на реци. Сваког лета је било барем три овакве речне младе, а по шумама су проналазили оседеле мушкарце, обично близу пећина. Изгледало је као да су умирали од страха грчевито се држећи за неку грану или мотку у очајничком покушају да се одбране од непознатог зла. Цео крај је био на опрезу. Било је разних објашњења и скоро сва су укључивала натприродне силе, виле, вештице, духове, као и њихове разлоге за таква дела. Свештеник је причао да је то зато што се народ не моли довољно, што не даје пуно прилога цркви, што се више моле паганским Боговима и духовима него једином правом Богу...

            Без обзира на све недаће свога округа, Кристина је израсла у прелепу и веселу  девојку, можда чак и најлепшу у крају. Иако се одевала старински, дуге сукње и беле вежене блузе са украсима које је сама правила, њена лепота је засенила и многе градске госпођице које су имале новца да се облаче по последњој моди. Исте те госпођице, које су куповале колаче код ње, звале су је лепа сиротица, и причале да је штета што је толико сирота, јер је нико неће узети без мираза. Воле момци лепе девојке, али више воле новац, коње и имања. Кристина још није размишљала о момцима и удаји, било је њој добро са њеном баком, у њиховој кућици која је увек мирисала на свеже печено тесто.

            Убрзо је запала за око младићу који је био међу највиђенијим у граду. Стојан и Кристина нису имали ништа заједничко, осим доброте и неке урођене скромности. Стојанова породица је била богата, тј. његова мајка се лепо преудала и то у добру кућу, пошто је као млада остала удовица. Тај човек није био његов отац али га је увек гледао као свог сина јер своје деце није имао. Стојан је имао и сестру, Споменку, али њу њихов нови отац уопште није волео. Споменка је била прича за себе. Није се истицала ни лепотом ни благим карактером. Напротив, била је охола и надмена, тако да није била ничија миљеница. Увек је носила црно и агресивно цитирала Библију, оптужујући околину за блуд и неморал и најављујући скори смак света. Праве хришћанске љубави, мудрости и благости није било у њеном карактеру.

            Једном приликом, када је куповао колаче за своју мајку, Стојан је позвао Кристину у шетњу поред реке. Она је била збуњена, али то је био први пут да су јој нечије прелепе зелене очи привукле пажњу, те је пристала. Стојан је био диван момак, поклањао јој је цвеће и пажњу. Чак је од њега добила и свилену мараму. Кристина је била на седмом небу. Бака јој је саветовала да не брза толико, да се богати не жене сиромашнима и да ту будућности нема, да ће само патити. Али Кристина више није слушала баку, све дуже и дуже се задржавала са Стојаном поред реке, упркос опасности и бакиним упозорењима. Стојанова породица је била против те везе али се нису јавно изјашњавали, стрпљиво се надајући да ће се летњи пламичак угасити сам од себе.

            Како се ближила јесен, дани су бивали све краћи и краћи, и то је чинило Кристину и Стојана тужним и забринутим. Заљубљенима време пролети за трен и ниједна стаза није довољно дуга... Једном је из ведра неба почео страшан пљусак и њих двоје, немајући избора, сакрили су се у оближњу пећину, надајући се да ће пљусак убрзо стати. Међутим, то се није десило. Полако је падао мрак, а њих двоје су све више страховали оживљавајући легенде и догађаје тог краја. Све оне страшне приче о вилама и духовима су биле на корак од њих. Мрак је потпуно пао, а да буде још горе, месец је био пун... Ускоро су почели да се чују чудни звуци. Кристина је  дрхтала док је Стојан грлио покушавајући да је угреје и утеши. Он се више плашио за Кристину него за себе. Узео је камен, наоштрио га и привезао за дрво. Копље је било спремно за непознату неман. Гласови су се приближавали. Стојан је сакрио Кристину у углу близу излаза и рекао јој је да бежи и спасе себе ако он не успе. Кристина је плакала и дрхтала, а напољу је лило, грмело и севало. Стојан је био спреман за борбу када је угледао две прилике како пристижу из различитих делова пећине. Носиле су свеће у рукама, а лица су им била нагарављена угљем и попрскана крвљу. Нису то биле виле, било је нешто још горе... Када су пришли препознао је свештеника и своју сестру. Они су се као у трансу молили на неким чудним латинским речима, али Стојан се ни тога није плашио јер је био спреман на све само да заштити Кристину.

- Грешници, прељубници, заслужујете смрт!!! -викао је свештеник.

- А како си ти, охоли свештениче, подобан да нам пресудиш? - одговори му Стојан и додаде - Ми греха немамо, али сада мислим да вас двоје носите на души све оне несрећне људе...

 Кристина се прибрала видевши да су људи ти који су правили звукове а не виле и духови.

- О брате, зашто не прихватиш вољу Господњу и положиш оружје? Живот упрљан грехом није вредан живљења, ни твој ни њен. - рече Споменка.

-Наши животи су сигурно вреднији од ваших, ми смо спознали љубав, а вас двоје само сејете страх и смрт. Борићу се до последњег даха, нећу вам ово олакшати!

 Како је свештеник својим ножем кренуо на Стојаново ручно направљено копље, тако је Споменка покушала да дође до Кристине. Међутим, Кристина се снашла и погодила Споменку каменом у главу. Док је свештеник тражио погледом Споменку, Стојан је искористио прилику и снажно га ударио песницом у главу. Свештеник се срушио. Обоје су били на земљи. Стојан је скинуо своју кошуљу и везао их једно за друго. Кристина је дуго остала у његовом наручју. Киша је престала, и већ је почело да свиће. Стојан и Кристина су отишли код његовог оца и испричали му шта се све догодило.

 - Никад ми се није свиђала та девојка, а ни тај свештеник. Сама мржња! Како пре нисмо схватили да би они могли тако бездушно убијати? Толико људи! Обесиће их!!! Ништа боље нису ни заслужили!!! Хајдемо по жандаре, ја ћу са вама. - рекао је Стојанов отац.

            Крајем јесени, пред пост, по доласку новог свештеника, Кристина и Стојан су се венчали, уз пун благослов његове породице. Кристинина љупкост је одобровољила Стојановог оца и занемарио је чињеницу да нема мираз.

- Битно је сине да си срећан. Тешко ми је кад помислим да сам те могао изгубити оне кобне ноћи. Сад једва чекам унучиће. Да сте ми обоје живи и здрави још много година!!!

10. ŽANROVI

U narednom zadatku, igraćemo se konceptima popularnih žanrova. Žanrovska književnost je jedan od najpopularnijih oblika beletristike, a u određenim fazama istorije književnosti, poput romantizma ili postmodernizma, i "visoka" književnost je pozajmljivala od normativnih poetika nekih popularnih žanrova. Setimo se Borislava Pekića i njegovih horor, SF i triler dela (ATLANTIDA, 1999, BESNILO) ili, još bolje, filmskih primera: ostvarenja poput ZA ŠAKU DOLARA, ODISEJE U SVEMIRU ili STALKERA jesu žanrovska dela, ali ujedno i jedna od najvrednijih ostvarenja sedme umetnosti.

Pred vama će ovoga puta biti ponuda od nekoliko poznatih žanrova:
Vestern
Naučna fantastika
Partizanski
Noar/krimić
Telenovela/melodrama
Pornografija/erotsko
Horor

Međutim, nećete vi sami birati u kojem ćete žanru pisati priču -- nego ćete svoj žanr izvlačiti tako što ćete se javiti na naš mejl (ffproza@gmail.com). To nije sve! Nećete samo izvlačiti jedan žanr: izvlačićete DVA različita žanra, i ta kombinacija predstavljaće predložak za vašu priču. Na primer: Vestern + Horor, SF + Pornografija/erotsko, Telenovela + Horor, Pornografija + Partizanski, itd. Drugim rečima, u ovom zadatku nema tematskih ili stilskih ograničenja, već samo žanrovskih! Imate potpunu slobodu u osmišljavanju teme vaše priče (sami birate temu, likove, radnju...), sve dok se ona uklapa (ili kreativno krši!) poetiku žanrova koje ste izvukli: kao i do sada imate slobodu da svoj rad pišete u obliku parodije ili dekonstrukcije, u ovom slučaju određenog žanra. Cilj zadataka (između ostalog) je upravo istraživanje umetničkih dometa žanrovske književnosti, i istraživanje različitih poetskih pravaca kojima možete poći upotrebom različitih žanrova.

POSEBNE NAPOMENE:
1. Svoje žanrove ćete izvući tako što ćete poslati mejl na ffproza@gmail.com.
2. Vaša priča mora biti kombinacija oba žanra: nije dozvoljeno da napišete priču u stilu samo jednog izvučenog žanra, a da drugi potpuno zapostavite.
3. U podnaslovu vaše priče napišite svoju kombinaciju žanrova.

***

Rok za slanje radova je petak, 3. april.

Srećno pisanje!

9. SMRT - komentari predavača

Dragi naši,

Nadamo se da ste uživali u pisanju ovog zadatka uprkos nenadanim okolnostima. Zahvaljujemo vam na trudu i kvalitetu pristiglih radova i komentara! Kao što već i sami znate, Kurs kreativnog pisanja proze će se nastaviti svojim tempom, što znači da ćete i dalje dobijati novi zadatak na svake dve nedelje, a vaši radovi će i dalje biti objavljivani na Zingu. Jedina izmena u odnosu na dosadašnju dinamiku časova biće, naravno, nesrećna okolnost što se sami časovi neće održavati. Međutim, to će vam samo dati priliku da se još više raspisujete u komentarima, što zdušno podržavamo i ohrabrujemo. Da parafraziramo citat koji je nekoliko vas navelo i u svojim pričama: časova nema -- ima komentara!

Novina u odnosu na ranije biće i ostavljanje komentara od strane vaših predavača na kraju svakog zadatka. Svesni smo da ovakvi pisani komentari ne mogu da zamene maštovitost i asocijativnost živog razgovora na času, ali smatramo da je tako nešto najbolja opcija za komunikaciju sa vama u ovom trenutku.

Da se u ovom trenutku nalazimo u učionici, čas bi otvorili pitanjem: šta za vas predstavlja Smrt, najveća terra incognita ljudskog iskustva? Kako zamišljate sam trenutak smrti? Vaše odgovore nažalost ne možemo da čujemo, ali i dalje možete razmisliti o ovoj temi. Naši zadaci nisu zamišljeni kao samo stilsko-formalne vežbe, nego i kao konceptualne teme koje bi trebalo da vas nateraju da i razmišljate kao autori; dakle, da se bavite i idejnom stranom književnosti, a ne smo tehničkom. Takođe bismo vas pitali, kao što ste možda mogli da pretpostavite: zašto ste izabrali baš tu-i-tu istorijsku ličnost kao građu za vašu priču? Da li vas je privukao njihov život, njihova dela, način njihove smrti, njihova - kako bi rekao D. Kiš - po/etika? Razmislite o ova dva pitanja. Da li biste možda sada odabrali neki drugi način pristupa zadatku?

Što se samih vaših priča tiče, u velikoj meri smo veoma zadovoljni pristiglim radovima, naročito, još jednom, imajući u vidu okolnosti pod kojim ste ih pisali. Priče su bile i stilski i tematski raznolike, i posebno nam je drago što je dobar deo vas delilo istu građu sa nekim drugim autorom, te ste imali priliku da na živom primeru vidite koliko jedna ista, pritom prilično specifična, tema može imati različitih izvedbi u rukama različitih stvaraoca. Naročito bismo pohvalali ovih nekoliko zanimljivih pojava i pristupa:

a) Pišući o književnicima i književnicama, ili uopšte umetnicima (M. Antić, V. Vulf, Majakovski, Dis, S. Plat, Kobejn...), inkorporirali ste u priče i intertekstualne, citatne, ili pastišne elemente, što je postupak koji zahteva i dobro poznavanje građe, ali i maštovitost u kombinovanju;

b) Nekoliko autora je o ovoj, naoko sumornoj temi, pisalo na komičan, skoro farsičan način, što je izvrsna i hrabra ideja (Hitler, Bruno, Ciceron);

c) Izdvajamo i priče koje su temi prišle u metafizičkom, skoro pesničkom smislu, bilo po pitanju forme (priče koje su više nalikovale lirskoj prozi), bilo po pitanju same teme ("metaforična" smrt / uspenje svesti).

Na kraju, posebno izdvajamo nekolicinu priča sa potpuno fikcionalizovanim elementima koji su stvarnim događajima dali novo svetlo (Hitler, Kami).

Završićemo ovaj komentar i sa nekoliko zamerki. Kao prvo, određeni broj radova se više bavio sažimanjem ili poetizovanjem biografije neke poznate ličnosti, nego literarizacijom njihove smrti. Smrt je, drugim rečima, umesto okosnice priče, bila samo povod da se - moramo priznati, ponekad i vrlo banalno! - govori o životu i dostignućima neke osobe. Druga zamerka, koja važi za SVE: verujemo da su radovi mogli biti mnogo maštovitiji, pa čak i kontraverzniji, i stilski i odabirom teme. Ovo ne kažemo samo zbog metafizičke intrigantnosti teme, nego i zbog toga što znamo da kao generacija imate odličan njuh za "alternativne" pristupe i poetike.

Kao i uvek, ovo su samo komentari koji se tiču uopštenih trendova koje smo uočili u ovom zadatku, a ne pojedinačni komentari kvaliteta vaših radova.

Još jednom, nadamo se da ste zadovoljni pre svega VAŠIM radovima, kao i da ste uživali u pisanju. Ukoliko imate dodatnih pitanja, slobodno ih možete uputiti, dok traje karantin, FB-om (prof. dr Sava Damjanov) ili mejlom (as. Miloš Jocić). Novi zadatak će uskoro biti postavljen, i nadamo se da će vam se svideti.

Srdačan pozdrav
prof. dr Sava Damjanov
as. Miloš Jocić

Milan Tica: WE NEED TO TALK ABOUT CAMUS’S DEATH (Alber Kami)

Kami je poginuo u saobraćajnoj nesreći. Ili možda nije. Ne znam. Ali povest koja će vam biti predočena u nastavku teksta detaljno svedoči o magnovenju smrti i onome što joj je prethodilo. I to unatraške.

5. januar 1960.

LE MONDE: „Juče, 4. januara u popodnenim časovima, naš poznati pisac i dobitnik Nobelove nagrade, Alber Kami, poginuo je u saobraćajnoj nesreći nedaleko od mesta Vilblevin, kada je automobil kojim je upravljao njegov izdavač Mišel Galimar, izleteo sa puta i udario u drvo. On se zajedno sa Galimarom, njegovom suprugom i kćerkom vraćao iz sela Lurmaren u pokrajini Provansa, gde su proveli novogodišnje praznike. Vozač Mišel Galimar je u teškom stanju prevezen u bolnicu u Sensu, dok su njegova supruga Žanin i kćerka Ana lakše povređene. U automobilu su pronađene 144 strane neobjavljenog rukopisa, a u Kamijevom džepu povratna karta za voz.“

4. januar 1960.

I tata i mama i ja znali smo da je pustoš između naseljenih mesta najpovoljnija za egzekuciju. Međutim, nismo imale to u krvi i plašile smo se. Prolazili su kilometri i kilometri, a ništa se nije dešavalo. Tata je vozio i  nervozno se trljao po vratu, jer ništa nije mogao da učini, a nas dve smo samo odlagale. Prošli smo već i Greonbl, Lion, Dižon i ispustili pregršt šansi da „završimo stvar“. Nadale smo se da će Alber zaspati u jednom momentu, te da će koja konsultacija sa tatom dobro doći i olakšati nam ovo, no on je tokom celog puta čitao onaj rukopis i nije bilo šanse da zaspi. Nakon što smo propustile ogromnu priliku koja se zvala „20 kilometara pustoši između Sensa i Šampinjija“, tata se ulaskom u ovo potonje naselje besno zaustavio „kako bismo napravili pauzu“. Dok je Alber bio u toaletu, urlao je na nas: „Šta čekati kog đavola, Pariz je na samo sat vremena. Morate to uraditi čim napustimo ovo mesto!“. Nismo smele da plačemo, jer bi nas to dovelo do odustajanja, a odustajanje do velikog problema u životu. Mama je presekla i na nekih kilometar i po do mesta Vilblevin, odlučila da zabode insulinsku injekciju Kamiju u rame. Njena drhtava ruka samo je potkačila piščevo rame, usled čega se on trznuo. Videvši da ovo ne ide, otac je zgrabio injekciju i pokušao da obavi ono što mama nije bila kadra, usled čega je došlo do poremećaja koncentracije i gubitka kontrole nad vozilom, koje se sunovratilo u jarak i zakucalo u drvo. Kami je bio mrtav na licu mesta, ali ne na način na koji smo mi to planirali. Tata je bio u nesvesti, a nas dve u šoku. U tom trenutku nam rukopis – koji je bio motiv svega ovoga – nije bio ni na kraj pameti.

2. januar 1960.

Tata je morao da ubedi Kamija da se sa nama vrati za Pariz 4. januara, a da danas otprati ženu i bliznakinje na voz. „Uzeo sam povratnu kartu i moram sa njima. Takav je bio dogovor. Izvini“ – čula sam kako Alber govori tati. Ali ovaj je bio uporan, jer je znao da svi naši planovi padaju u vodu ako ne uspe da ga ubedi. Pokušavao je na razne načine: „Još se nisi vozio mojim novim kolima... Nigde ne žuriš... Ostani da još malo porazgovaramo o rukopisu...“. Na kraju, nikad nisam saznala šta je to presudilo, Kami je presekao da ostane sa nama do 4. januara, a ženu i kćerkice je ispratio na popodnevni voz.

1. januar 1960.

Jutro nakon dočeka, otac je probudio mene i majku nešto ranije. Onako nerasanjena, u polumraku i gotovo kroz trepavice videla sam njegove raskrvavljene oči i to je bilo moje umivanje za to jutro. Ne znam kako bih opisala taj prizor – delovao je kao čovek koji u isto vreme doživljava i napad euforije i napad panike. Tresao se, smejao i vikao: „Imam plan, imam plan. Kami je genije“. Nakon četvrt časa, mama i ja smo uspele da obuzdamo te njegove naboje emocija, usled kojih nismo mogle da razumemo šta hoće da nam kaže. I dok nam je predstavljao svoj „plan“, bilo je suza i sa njegove i sa naše strane. Bilo je baš teško. Stoga, mnogo mi je lakše da vam predočim sve to, a da se ne osvrćem na detalje i atmosferu koja je vladala dok nam je to saopštavao. Dakle, on je bio oduševljen Kamijevim rukopisom, pročitao ga je tri puta. Kao izdavač, imao je njuh za te stvari i odmah mu je bilo jasno da se radi o nečemu do sad neviđenom, pogotovo što je delo bilo drugačije od svega što je slavni pisac napisao do sad. On je rekao da fino može da zaradi od tog procenta koji bi dobio kao izdavač, ali ni blizu onoga koliko nama treba. Situacija je bila SVE ili NIŠTA, a plan je bio da ubijemo Kamija, kako bismo rukopis objavili pod mojim imenom. Isprva smo se mama i ja pogledale i mislile da se šali, ali kroz koji tren sve nam je bilo jasno. Novac koji nam je preko bio potreban, nadomestili bismo samo objavljivanjem dela i uzimanjem izdavačkog procenta za isto, te bio ceo kapital pripadao nama. A jedini način da ne budemo otkriveni bio je insulin. „Kod davanja velikih doza insulina dolazi do pada šećera u krvi, kome i smrti, a ne postoji dokaz o tome, jer se insulin proizvodi i u našem organizmu, u pankreasu.“ – govorio je otac, očigledno vrlo dobro naoružan informacijama.

31. decembar 1959.

Drugi dan, koji smo proveli u Lurmarenu, obeležila je tatina izolacija. Svi smo bili na okupu: družili smo se, čavrljali, pevali, gostili se raznim đakonijama – samo se otac separatisao i ceo dan ga nismo videli. Posle sam shvatila da je razlog za to bio rukopis koji je Kami doneo, a o čijem postojanju nije znao apsolutno niko. Čak ni njegova supruga, za koju je objavljivanje tog romana trebalo da predstavlja rođendansko iznenađenje. Moj otac, kao izdavač većine Kamijevih dela, imao je tu čast da prvi pročita Srećnu smrt – kako je glasilo ime tog čuda koje je trebalo da bude spas, a bilo je samo smrt. I to nikako srećna.

28. decembar 1959.

Oko 16 časova telefon u našem stanu je zazvonio, a javio se otac, koji je već tad klonuo duhom zbog mučnog saznanja. Na vezi je bio Alber Kami, koji mu je saopštio „ima nešto za njega“. Bio je misteriozan, ali mu je otkrio kako je napisao nešto do sad neviđeno, nešto što pod hitno moraju da objave. Uz to je pozvao oca, da se sa mnom i majkom pridruži njegovoj porodici od 30. decembra na novogodišnjem odmoru u Lurmarenu, u idiličnoj Provansi, gde će mu pokazati delo o kom je pričao sa tolikim ushićenjem.

***

Moramo da pričamo o Kamijevoj smrti. Moje ime je Ana Galimar i 24. decembra 1959. godine saznala sam da imam leukemiju i da je pod hitno potrebna transplatacija koštane srži. Mi taj novac nismo imali. Moj otac, Mišel Galimar, bio je izdavač i dugogodišnji prijatelj Albera Kamija.

Dušan Karabasil: SAN STOLEĆA (Gavrilo Princip)

Terezin. Kazamatska bolnica. Memljivi zidovi. Mrak. Lanci. Vezan poput zveri, leži, sam, proklinjući mučitelje i njihove nalogodavce što mu nisu još onog vrelog sarajevskog dana presudili kuršumom, ili odmah nakon procesa – vešanjem. Ipak, jasno zna, da se nikada ništa ne odigrava onako kako bi trebalo, već kako je određeno, kako mora biti. No, neizostavno, doći će. Doći će ona koja nije zaobišla nijednog prosjaka, nijednog vladara, anđeli su, povrh svega, skloni nadmatematici. Iščekuje je svakoga časa, zna da je već neko vreme tu, nastanila se nečujno u njegovoj sobi, i gotovo da može da je osmotri kroz tminu, nagnutu na polu-uspravljenu dasku kako mu šalje značajne poglede svojim užarenim očima, kako koketira, osmehuje se i zove ga kao lavica što kroz noć zove svog mužjaka. Približavala mu se postepeno, danima, dok je on predano, uporno iščekivao, poput davno ostavljene ljubavnice. Tuberkuloza. To joj je pseudonim. Ime davno poznato, mitovima i pričama preneseno kroz najrazličitije zajednice i kulture. Nadao se susretu sa njom i pre tamnice, to bi bilo jedino razumno, kuršum ili kanap, tako da skonča. Ova mučenja, zlostavaljanja, izgladnjivanja, jednom rečju tortura, odužila su se, raširila u jedan ogromni beskrajni dan, dan prepun mraka, vlage, hladnoće, rana, bolesti i tišine. Iznad svega, tišine. Ležeći u tami kao da je mogao da vidi sve one dane, sve časove provedne u tvrđavi, kojima je najzad mogao nazreti kraj. Posle par dana tamnovanja obrisi stvarnosti dobijaju poseban oblik. Zvuk tišine koji postepeno narasta kroz bujice misli dok se ne pretvori u buku kuhinje sveta, iluziorno je govoriti kako ta kuhinja sveta poprima zapreminu interplanetarne kuhinje, nakon nekoliko meseci, ili, izuzetno, intergalaktičke kuhinje, nakon nekoliko godina. Zvuci, zvuci, zvuci, misli, misli, misli. Bujice koje iznova nadolaze. Zidovi su još prvih meseci progovorili među sobom, a voda se kapljući istrajno, dan za danom, kap po kap, ušunjavala u beskrajni mir prvog dana sveta, kada je sve tek bilo rođeno, mlado i bezgrešno. Ali koliko god da je trajao taj dan, na kraju bi se uvek vraćao bezdanu sopstvenog tela i mozga, izmučenih i prepuštenih tami. Da mu nije bilo intimnog plamena koji se rodio još davno pre svega, u gimnazijskim danima, i koji ga je jasno vodio kroz život, povikao bi tako glasno da bi i zidovi zaćutali. Ali to zadovoljstvo mučiteljima nije hteo prirediti, nikako. Ne. Ne. Ne. Da je bar mogao sa nekim razgovarati, da nije morao tolike časove provesti u samici. Fizička tortura mu je najlakše padala. Kauzalnost praznog prostora ograđenog sa četiri zida, sopstvenog tela i mozga, bacala ga je u strašni ponor svakoga jutra. U snovima, u kojima je sanjao neprekidne nizove brojeva, imena, činjenica, koji su se smenjivali na traci nepregledne fabrike, jedino se mogao odmoriti i prikupiti snagu za sledeći dan. Izdržati, ne popustiti, ne biti slomljen. Poznavao je sve njihove metode i koliko daleko su spremni da idu. Samoća je menjala okruženje u jednom času koji je uvek, po pravilu, sledio u različito doba dana. Jedan sat dnevno za šetnju po praznom dvorištu bio je nedovoljan, i u tim uslovima uvek sam, znao je unapred bat svojih koraka, i kojom će ga putanjom voditi, i koliko će ih napraviti. Znao je svaki korak ponaosob do najsitnijih tančina. Ostajao bi, katkad, u pustom kazamatskom dvorištu, zagledan u nebo, jedini istinski pejzaž sveta koji je neposredno doživeo u prethodne četiri godine, nalik predanom auguru svih frontova i kuršuma koji su u milionima strujali kroz vazduh ratom ustreptale planete. Čas bi prošao kao stražar koji obilazi hodnike tvrđave i Gavrilo bi se vraćao nazad u tamnicu, poražen saznanjem o sopstvenoj nemoći pred ludim karavanom čovečanstva. Takvog jednog dana, za bolničko i kazamatsko osoblje neprimetno, zakovanog za postelju, anđeo ga je poveo niz hodnike svesti i izveo njegov duh sa druge strane kazamatskog zida, prvi put posle četiri godine. Za njima je, pognute glave, kroz blato, kaskala Istorija...

Dajana Mitrov: "UZEĆU TE, GOSPODE, JER SI ME PODIGAO!" (Gojko Stojčević)

Kao dete sam, vrlo rano, ostao bez roditelja. Moj otac, Stevan, bio je veoma naklonjen porodici, dobar suprug i otac. Ipak, Bog ga vrlo brzo zatraži sebi, te je od njega ostalo samo sećanje i lepe reči. Smrt je zaradio umesto novca po koji je otišao u prekookeanske zemlje. Tamo ga je, umesto poslodavca, širom raširenih ruku sačekala zla pošast, i on se vratio kod nas, kući, da umre.

Kada su ga odneli, na postelji su ostale samo crvene kapi i prazno čelo astala. Onaj što je trebalo ovo naše malo blago zadržati skupa je zauvek ostao samo misao. Brat i ja ostali smo sami sa majkom. „Mrtav je pred Njim onaj koji je grešnik, koji se ne kaje i koji u Njega ne veruje”, govorila je. Ipak, jadna, oronula i zavijena u crno, ne mogaše dugo da nas sačuva od sveta samostalno, te se preudade. Izrodi nam još tri sestre, a kako je ta treća došla na svet, majka svoju dušu i sama preda Bogu. Radost se prelivaše u tugu i obratno. Naša se porodica krunila, a istovremeno obnavljala napuklim krčagom. I to malo radosti i nešto našeg preostalog blaga preuze na sebe naša tetka Agica. Svom jednom čedu pridružismo se i nas petoro. Imali smo opet astal, nešto blaga oko istog, ali ta gadna tuga je pak ostala da tinja u svakome od nas, i da je za života nosimo i osećamo, svako svoj deo, na plećima.

Možda na sreću, bio sam i slabaošno dete. Tetka me je zbog toga poštedela seoskih poslova: „Pa nek se školuje, onda!“, govorila je. I ja sam, tako, mnoge godine proveo učeći. Naravno, ne ono što se mora na um veštački navlačiti. Više sam voleo prirodne nauke, kakve su bile matematika i fizika, što mi je sa današnje tačke osvrtanja vrlo čudna činjenica. Možda je još čudnija ta da sam iz veronauke imao dvojku. Ranije, dok je kuća još mirisala na tamjan, i dok je otac izgovarao reči zahvalnosti, na jutrenju ili pred posteljom, nekako sam i mogao verovati. Ipak, kad me život osakati, moja duša utrnu. Od tada je mnome carovao racio. Ipak, moja me rodbina navede na put bogoslovije. Moje me želje, ni do kraja studija, nisu napuštale, a moje čovekoljublje me posadi na Medicinski fakultet. Dok sam zapisivao sve o aterosklerozi i razmišljao: „Da je Bog hteo da čovek puši, ugradio bi mu odžak”, misli mi prekinuše sirene i sivi oblaci dima. Rat me sačeka u Beogradu. Od tog momenta, do mog odlaska u manastir Svete Trojice, sve je ostalo maglovito. Neko veranje po beogradskim građevinama, skrivanje, prašina. Da je i svima nama, kao ljudima i hršćanima, jasno načelo da zlo dobra doneti neće, da je krv ljudska hrana naopaka, stvari bi išle srećnije. Ipak, čovek ne može birati vreme u kojem će se roditi i živeti. Iz ruševina i leševa izbegoh u manasir.

Kako nesreća nikad ne ide sama, moj je brat poginuo na bojnom polju. Hicem je, oboren i poražen, ostao da leži na pregaženoj zemlji, među nepoznatim ljudima. Borio se sam i izgubio. Dok sam ponavljao iznova majčine reči,  pregurao sam taj rat u manastiru, a posle toga, posvetio sam se vaspitavanju dece, trudeći se Uda im dajem višu ocenu od dvojke. U nameri da spasem, a kako sam i sam bio lošeg zdravlja, oboleh iste one zle pošasti sa kojom se borio i moj otac.  Pošto sam bio sam, i pošto za mnom nije ostao niko ko bi sklonio posteljinu protkanu crvenim kapima, ili sedeo za praznim stolom, poželeo sam da svoj život završim u manastiru Vujan.

Tri meseca bejah izolovan od sveta i monaha,  kada prihvatih časak i činjenicu da o meni, možda, neće imati ko lepu reč da uputi ili sećanje da sačuva. U tom sobičku, još živ, već bejah mrtav. Moja duša, nekad utrnula, jedina se kanda borila. Ipak, lepa reč i sećanje osta, ali tek zbog mnogih decenija koje su usledile.

Kada se bratsvo iz Vujana preselilo u manastir Blagoveštenje, ja izabrah za svog duhovnika, Makarija. I tu, na tom mestu, jerej očita molitvu i postriže vlasi glave moje. U rizu me obuče I promeni mi ime Gojko u Pavle.

Katarina Boškov: PONOVLJENA SMRT (Nelson Mendela)

Лазар Биорац: О ЈЕДНОЈ УТОПЉЕНОЈ ДУШИ (Владислав Петковић Дис)

Била је прохладна мајска ноћ, око пет сати по поноћи. Зора још увек није била на помолу, али су и небо и пучина корак по корак, као акварел, попримали нежне пурпурне нијансе. Једино је огромна француска лађа, око које је кружило јато галебова, својом тамном, робусном појавом реметила склад и мир касног пролећа.

Путници на броду спавали су чврстим сном. Неколицина је била смештена по кабинама, док су остали, по свему судећи сиромашнији, лежали на палуби, покривени шињелима, тврдим губерима и искрзаним комадима шаторског крила. У гомили, која је, због збијености и особитог изгледа испијених и бледих путника, одозго гледано више личила на паковање сушених харинги него на неколико стотина људских тела, издвајало се тек неколико будних глава: пет-шест избријаних, војнички подшишаних и једна сасвим необична, црне и већ помало дуге тршаве косе, уредно подшишане браде и густих бркова који су се нарочито истицали. Од сапутника који су тршавом били блиски могло се дознати да је у питању „учитељ Петковић, врстан песник, али боем, болећив, дубоко несрећан човек пре свега“. При упознавању с њим могле су се дознати и друге појединости, што из његових речи што из необичног погледа који је продирао у недокучиве, чак неслућене даљине. Тако се већ у неколико размењених реченица могло закључити да страшно пати због породице коју је, отишавши у рат, оставио на милост и немилост окупатору, али се за свој живот уопште није плашио. О смрти је говорио као о ослобођењу од зла, као о повратку неким очима које је познавао „пре овог пада међу људе“, на шта би се готово сваки саговорник нехотице прекрстио, померио у страну и повукао за уво, јер „нису то мале речи“. Онда би обоје поћутали неко време, после чега би песник показивао фотографију младе жене с двоје мале деце и кроз сузе говорио:

̶  Ето, то је моја Тинка, а ово су Мутимир и Гордана... сирочићи...

***

И ове ноћи је размишљао о породици, посматрајући у тишини фотографију у кожном повезу. Под слабом месечином успевао је тек да назре њихове силуете, али њихова лица свакако није губио из вида. Она су била дубоко урезана у стаклу његових зеница и у побораном челу.

У другој руци држао је неколико кованица – укупно једну драхму и педесет лепти. У питању је била права ситница, али га је прогонила помисао да „она ситна дечица“ немају можда ни толико и да мајка не успева ни да их исхрани. „Да су бар они новци“, размишљао је тешко уздишући, намештен у шестицу, скрштених ногу и повијених леђа, огрнут старим шињелом: „да су бар они новци стигли до њих, да нисам веровао... ето, тако да ме упропасти, а мислио сам да ми је... има ли у овом животу пријатеља?“. Чинило му се да би у том трену могао да умре, да би могао да нестане и напусти свет ратова, свет оргија, свет блудница, свет несветих... тамницу, пре свега!

Занесен мислима није ни чуо када су се огласиле сирене. Или је чуо, али се није опирао оном што су најављивале. Док су се око њега испод покривача помаљале главе, које су одмах потом постајале тела у стојећем положају, а потом ужурбане фигуре неодређеног облика, самешане у масу руку, ногу и гласова, он је мирно седео и зурио у једну тачку, као да је наспрам себе имао какво привиђење. С друге стране су трептала два необично светла ока, која нико сем њега није видео. Желео је да им се приближи, да их боље види, али се изненада отргао. Наједном му је синуло да је на броду жена пуковника Милана Петровића... жена с децом. Дечак и девојчица – мали, чисти, нежни као Мутимир и Гордана. Треба их спасити!

Помисливши да их спаси, потрчао је у гомилу која је усплахирено трчала тамо и овамо, покушавајући да се спакује у чамце. Стигавши до обода брода, угледао их је спаковане у прво помоћно пловило и спокојно се зауставио. Али није могао да остане равнодушан на њихов плач и молбе да се укрца заједно с њима. Тек што је ушао у чамац, већ су дотакли површину... и истог трена нестали из вида онима који су још увек одозго посматрали.

***

Вртлог их је све више вукао ка дну. Доле је био потпуни мрак... и ништа осим мрака. Или су ипак биле неке дубоке очи и бледе руке и цветни венци. Заправо, све то је морало бити, све то се морало јавити... у вртлогу... на дну... у рају за утопљене душе.

Andrea Vranić: THE BIG FREEZE '63 (Silvija Plat)

Sneg nema miris. Pada već par dana bez prestanka. Lale. Prošla je, čini mi se, večnost od kada sam ih poslednji put videla. Bili smo zajedno, zaustavio je auto pored polja lala. Nešto je vikao, nešto sam i ja vikala. Kao sveža krv crvene lale.

Reči. One plove vazduhom, lakše su od njega. Izgovaram ih neprekidno. A sneg ne prestaje da pada nedeljama. Sunce. Okruglasto, talasasto, potajno užareno. Sa naporom se probija kroz maglu. Sve boje se prelivaju u jednu – u belu.

Meteorolozi kažu da je ovo treća najhladnija zima zabeležena u Britaniji. Verujem da će i ona, kao i svi antikviteti, dobiti svoje ime i počasno mesto u istoriji. Reke, jezera, mora - zamrznuta. Osećam, uskoro će i šljunak biti smrznut.

Medenjaci. Smeđi, vrući, domaći medenjaci. Tek izvađeni iz rerne. Topli miris cimeta ispunjava kuhinju, prolazi kroz trpezariju i plavi čitav stan. Plačem u sebi. Smejem se, van sebe. Medenjaci. Nikolasova omiljena hrana.

Dupla prozorska stakla. Ona spoljašnja oivičena mrazom. Izgledaju kao neverending božićna idila. Toga se najviše gadim. Razglednice sa slikama savršenih porodica. Majke. Nepunih mesec dana prinudnih novogodišnjih praznika. Deca su nemirna danju. Ja sam nemirna noću. Praznim se po stranicama dnevnika.

Sama. Elektrošokirana ponovo. Isprva srećna i očišćena. A onda ponovo zarobljena. Zdrobljena. Nekada moram da čuvam sebe. Od sebe. Ogledalo odgovara pogledom prezira. Nezadovoljstva, prevelika očekivanja, teret uloge. Preispitivanja. Koga ja lažem?

Pahulje zadihane bauljaju po kuhinji, traže mir. Nalaze ga u nestajanju. Logično. Bila sam u marketu. Ispred njega sam uhvaćena za rukav. Rekla je: vi posedujete neverovatnu sposobnost da preispitujete sami sebe. Koga ona laže?

Frida je dobila ime po Fridi. Ona je alergična na cimet. Nisam utvrdila za koga bi još, to mogla da bude informacija od važnosti. Izlazak iz stana nam je onemogućen zahvaljujući snegu. Pada već dugih mesec i koji dan. Ako bih sad skočila, ugušila bih se u njemu.

Danas sam našla ceduljicu sa mojim imenom. Zabačena ispod tepiha, nepoznatog porekla. Slobodna. Ispunjena i slobodna, iako sneg još uvek pada. Danas sam ponovo razmišljala o smislu života. Mog života.

Buka. Jaki udarci nejakih nožica po podu hodnika. Nepotrebna galama. Sneg je zatvorio i škole i vrtiće. Čestrdeset i pet dana uzastopno pada. Kada sam drugi put pogledala na sat, bilo je dva sata i jedanaest minuta. Da li je stao sat, ili je vreme stalo?

Sneg. Njegova belina me smiruje. Srećna sam kada sam slobodna. Više ne osuđujem sebe. Da li postoji neko ko nije? Mališani spavaju, dok mene preplavljuje osećaj sigurnosti, bestežinstva. Bez krvi, bez lala. Spokoj i zauvek završena potraga za njim.

Tijana Nenadović: SVETLO NA KRAJU TUNELA (Lejdi Dajana)

Gde god se pojavim samo blješte blicevi od kojih ništa ne vidim pred sobom, pre neki dan sam se umalo saplela. Dodi, smisli nešto do večere da možemo mirno izaći iz hotela.

Nekoliko sati kasnije lažni automobil je postavljen s prednje strane hotela ispred kojeg su paparaci očekivali čuvenu princezu i Dodija. Ali ni ovaj put nije uspela da izbegne bliceve jer ju je jedna masa čekala baš kako se nije nadala. Sela je u crni mercedes i krenula na dugo putovanje.

-Ubrzaj, želim što pre da im umaknemo.

-Kako Vi kažete.

-Dodi, pogledaj levo, jesi li primetio taj motor kada smo izlazili iz hotela? Mislim da nas prati. Ceo dan osećam da će se nešto loše desiti. Zaboravila sam da vežem pojas šta se dešava kočnice ne rade koči aaa…

10 meseci ranije…

 Pol Baler drži pismo u ruci, čita ga nekoliko puta, zatim ga odlaže u kutiju i zaključava.

Čarls planira da me ubije. Umiva se. Saobraćajna neseća. Kočnice. Čarls. Povreda glave. Hitna pomoć.. Ma to nije moguće.

-Dušo, šta si rekao, misliš da to nije dobra ideja?

Oblači jaknu i kreće ka vratima.

-Izaći ću da udahnem vazduh.

Sigurno želi da je se reši i oženi s Kamilom. Ona je pametna, ne brinem za nju sudbina prati hrabre.

Dajana je 31. avgusta 1997. poginula u Parizu u saobraćajnoj nesreći zajedno s Dodi al Fajedom i vozačem Henrijem Paulom, sudario se u stup u tunelu Alma u Parizu…

Smeši se Čarls i grli svoju majku...

Дајана Растовић: МИЛКА ЧОКОЛАДА (Адолф Хитлер)

Ова прича почиње још давне 1893. године када је Адолф имао само четири године. Тада је први пут овај дечак избегао сигурну смрт. Свештеник га је спасио од смрзавања у језеру, не знајући какав грех чини за човечанство. Претпоставља се да свештеникова душа још увек није пронашла мир на оном свету и да су преговори са светим Петром и даље у току да га пусти у царство небеско јер заиста није могао да зна у шта ће се то дете денути.

Касније се Адолф добро увежбао у избегавању сопствене смрти, те је као Супер Марио скакутао по свету избегавајући бомбе, метке и отрове. Процењује се да је таквих атентата било 42.                 

Када је успео да сакупи 42 живота Супер Хитлер је решио да изврши самоубиство. Као велики човек, одлучио је да у смрт поведе и своју жену Еву, сматрајући да се она не би снашла без њега у овом свету. Та смрт требало би да буде театрално изведена у бункеру. И то је прича која је забележена у уџбеницима и историјама.

Међутим, мало је оних који знају праву истину. Када је прошло дејство дроге под којом је Хитлер донео такву одлуку, ипак је решио да у бункер угура неког другог и тако лажира своју смрт, а са својом женом побегне у Аргентину.

У Аргентини је живео веома лепо. Имао је складиште чоколаде коју је јео свакога дана и то у мери коју је сам себи преписао, најмање један килограм за двадесет и четири сата. Једном приликом, услед досаде, појео је три килограма. Како је већ имао проблема са надимањем, тежим обликом гастритиса и гасовима, ово је био велики ударац за његов стомак. Уједно, ово је био ударац који није преживео.

Тако је Супер Хитлера убила крава. Ни мање ни више него Милка. Да је несрећник знао како ће се окончати његов живот, вероватно никада не би био вегетеријанац. Чак би се и строго побринуо да се на листама приоритета за убиства прво нађу алпске краве.

Тамара Радевић: НЕМАМ ВИШЕ ВРЕМЕНА (Десанка Максимовић)

Време прошло је, чини се, пребрзо. Ја немам више времена. Прво смо дуго мислили, сви ми, да је крај далеко, далеко... Али ето, залупиле су се вратнице и враташца, немам куда даље. Мој свет се сад састоји од мисли мутних, сумње у Бога, неспокојства... Моја опорука зато настала је. Као недељна проповед. Нећу бити заборављени лист Библије.

Из неких крајева не могу да одем, њима се и у сну враћам. Све су то песникови завичаји. Месечина у Бранковини ме објасава, а тако сам далеко...

Поводањ настаде. Сузе моје силазите полако.Свод небески је хладан, ноћ је. Одједном искрсава мајчин лик. Изговорих наглас „Обећала си да ћеш бити вечна“. И настала је тишина. Била сам потпуно сама, Рука ми је твоју тражила као када сам била мала. У наслеђе оставила си ми ово срце што безусловно воли.

Последња молитва - молитва пред сан. Сан који ће да траје заувек. Прва ноћ жалости за тобом Сергеј болела ме више него ова ноћ, када ја одлазим. Не плашим се. Сутрадан ћу ти увелико бити у наручју и заувек ћу крај тебе остати. А до тада...

Све је по старом. Земља је свугде иста, рекла сам давно, и још једном ти хвала што си на њу пристао. Приближава се тренутак када ћу лећи поред тебе. Данас је било све по старом, милостиња је удељена оном просјаку, осмех му подарих место тебе.

Давно сам ти у земљу изнад срца излила вино из домовине твоје... Зато сам сад затворила очи и посетила твој гроб, али ти си стајао и мислима поред мене. Махнула сам земљи и надгробној плочи, повиках „А сад одосмо“! Био је то покушај хумора... Али добар покушај, насмејала сам се.

Пишући песму Оделите куће размишљала сам о томе колико си ми далеко... Ипак, твој гроб видим као да сам те сахранила испред самог кућног прага... А ја се не усудих да додирнем снег на гробу твом онај дан када је први пут пао ту. Његова белина тада беше суровија од таме, и он сам беше тежи и страшнији од земље. Сад је извесно: неки нови снег ће ускоро заједно да нас покрије.

Тишина спава, последње новинске вести ми поново пролазе кроз главу. „Петоро деце је засула гомила живог песка“... Али никога се то сад не тиче, заувек вам је земља засула срце и чула.

И теби је засула земља срце и чула, али дословно. И свим мртвима. Није више ваше ништа, ни река, ни језеро, ни жубор, ни сунца јабука... Ох, када би бар порука стигла однекле, да знам да ме чекаш, као што знам да има још један до вучења – нећу дочекати да чујем да ли сам заокружила бројке срећноносне које си ми шапнуо, као ни да ли је коњ – Фаворит у трци победио.

На путовање се мирно спремам, као када сам ишла на тајни састанак са тобом, онда у шуми. Годила ми је твоја вечерашња хитна посета, као прамесечина си обајсао собу. Сада знам да ме чекаш.

Земља јесмо јер ћемо земља на крају бити. Када видех преоран гроб поред пута, гроб неког незнанца, схватих то и помирих се са тим.

Хоће ли моја сахрана бити као птичја сахрана? Хоће ли ме испратити густо збијени гаврани налик на монахе, као и светолико тешка небеса? Моја смрт неће бити као лисичина смрт јер сама јесам, али не и унезверена, и неко ће већ знати да гинем у Београду. Лав на самрти нисам. Он се упиње из све снаге да побегне из циркуса, болестан и грозничав. Умире очајан и то ми срце кида. Ипак, волела сам овај свет, умирем мирна.

Очи су ми усахле реке. А и тело ће ми утонути у земљу. Смешим се. Не плашим се. Препуштам се док ме све гласније и гласније дозиваш. Коначно ме хваташ за руке... Остављам ову постељу и сећања.

Lazar Lazarević: THE LIZARD KING (Džim Morison)

Sunce je zagrizlo pustinju i svako zrno je puklo ko kokica. Izmenjeni pejzaži i nizanje slika iz prošlosti su uznemirili neobično popodne u rerni života neke daleke zemlje. Kažu da Pejotl može da dodirne Boga...

Gradim, gradim gra gra graa velika vrana u nebesima iznad velike zmije na zemlji i u nama!

Gradim kuću i vidim vrata, vidim vrata vra vra vrana na nebu, a ispod, dole, ljubimo zmiju u jezik. Zaslepljujuće belo svetlo majko. Volim te i diram majko, a oca sam ubio juče na Marsu!

Mlad čovek plače i doziva majku, doziva gromove i nebesa. Graktanje i siktanje i halucinacije grešnih rađaju nove smrti i samo se smrt i vidi. Eno je, jaše bledog konja i gleda ga Svemirom. Pored njega je Pamela.

Mir na Zemlji!

Hoćeš li umreti za mene?

Duvaj ga.

Pođi ovamo – kraj.

Hvala ti Bože za belo zaslepljujuće svetlo! I da prospem sebi mozak. Moja majka bi i dalje pokušala da me udesi. Ja imam najlepše oči. Zelene oči, na njima novčići. Hvala ti, o Bože, za belo zaslepljujuće svetlo! Moja glava je čista i uredna. Nema rane od metka. Majka je moj heroj

Želim da sam tu, želim da smo tu zajedno. Pored reke. Ispod zvezdanog neba. Slobodan!

Iz vode se ponovo rađam, u vodi sam ponovo mrtav i tako u krug. Nemoguća koncentracija!

Ja sam Kralj Guštera i nepokolebljivi vladar smrti – naljutio sam ga.

Sišao je sa bledog konja i prišao mojoj kadi. Ukrutio mi se. Verujem da će uskoro kraj...O BOŽE, BOŽE TAKO SAM KRUT!

Mladi Dionis je još uvek živ, kažu, negde u Africi piše poeziju za svoju izmučenu dušu. Negde u Indiji piše pod pseudonimom i niko mu ne smeta. Negde u Americi je kauboj i spava sa dobrim ribama. Mladi, samoprozvani kralj guštera, Mr Mojo, spava na Per Lašezu i niko mu ne zna san.

Pamela kaže da je ušmrkao dop jer je mislio da je kokain. Pamela sere. Zato postoje teorije zavere i niko mu neće dozvoliti da umre!

Κατά τον δαίμονα εαυτού ((Veran svom duhu (Grčki) ))

Ивана Јањић: ЈА ЈОШ УВЕК БЛЕСАВО ЖИВИМ! (Мика Антић)

            Умирао сам већ два пута, што је, морам признати, сасвим довољно да се човек понада – не да трећег пута неће бити – већ да га, кад коначно дође, неће преживети. Кажу „трећа срећа“, па хајде и то да видимо. Први пут сам клинички проглашен мртвим унутар неуропсихијатријске клинике у Новом Саду, други пут на ВМА у Београду. Волео сам да верујем да ћу се, када ме Чохано посети и по трећи пут, наћи у Мокрину, лежећи на трави док ми истовремено сламнати шешир господски прекрива давно подшишану косу, а дим из цигарете на тренутак замагли сјај звезда. Детаљнију локацију од те немам – није конкретизована иједна улица, иједно двориште, па ни конкретна њива која се пружа поред мог села.

            Небо изнад Мокрина је, кунем се свиме у шта верујем (што може зазвучати иронично и дискутабилно, али хајде, мог искреног уверења и поенте ради, повероваћемо ми) највеличанственији призор на свету. Ма у којој кафани пио, одакле год стизале дуго ишчекиване разгледнице, испод које год крошње дрвета да сам заводио и волео, варао и обмањивао (понекад себе, понекад њих), носио сам то небо у свом срцу. Помислио би човек, гледајући га, да се налази на највишем месту света, јер му се чини да ће – ако довољно пружи руке и само се мало придигне на прсте – дохватити те звезде које нигде друго нису толико истовремено велике и ниске.

            Дакле, трећи пут када умрем, а овај пут заувек, биће сумрак. Верујте ми. Све сам испланирао. Биће лето. И дуваће ветар. Сунцокрети ће се њихати у ритму који само банатски ветар зна да одреди, нежно носећи са собом звуке тамбура које ме испраћају у сусрет мом Милету Дилеји.

            Биће лето, а када ми се душа коначно ослободи и откине од тела, одлетеће истог часа на небо, да је попут златне јабуке моја мила мати Меланија узбере и стави у недра, као што је то читавог живота чинила – са мојим песмама, сликама, разгледницама и свежим трачевима од којих би јој, и након оволико година, руке неизоставно задрхтале. Решаваће моја Меланија укрштене речи као што је то чинила сваког недељног јутра, видеће моју слику, а ту ће писати: недавно преминули песник из Мокрина.

            Сећам се моје прве смрти, у Новом Саду, (у ком ћу, немило закључујем сада – упркос пажљиво осмишљеним плановима – умрети и овај трећи, коначни пут) и доктора који успаничено говори: „То је Мирослав Антић! Па нећете га, ваљда, пустити да умре!“ А ја сам, сећам се, желео да упитам ко је тај Мирослав Антић за ког се тако срчано боре. Новине би, сасвим субјективно и романтично, објавиле: вољени песник, сликар, новинар, морнар, боем, романтичар, бивши првак Војводине у валтер категорији. Моја деца би то исказала другачије: алкохоличар, лош отац, несталан и нестабилан, незнанац који је свет волео и разумео оном страшћу и посвећеношћу којом никада није могао да воли њих.

            Приближава се Чохано, осетим га, несвесно и нежно, у њихању оних банатских сунцокрета који још увек нису никли. Зато их ја, за своју душу, размазујем по платну. За крај пожелим да додам сјај, па мешам златни и окер прах, али они упорно одбијају да пређу на платно, силазећи са врхова прстију на длан, па све ниже, осликавајући мокринско небо на мојим подлактицама.

            Стиже. Осетим како се пење низ вршке прстију леве руке. Смешим се полако. Узимам боју и пишем на позадини платна: „Ја хтео још, па стао.“ Какав дан! Говориће у новинама: „Каква трагедија, у истом дану добио Авнојеву награду и преминуо!“

*

У сумрак, 24. јуна 1986.

Микина сестра са мужем и сином шета по граду. Диже поглед ка небу и види звезду падалицу како на моменат осветљава небо. „Гле, једна душа је отишла пут неба.“

Milica Sredojević: DRIBLING DO VEČNOSTI (Kobe Bean Bryant)

-Mene kao košarkaškog trenera, košarka je naučila mnogo toga. Zapravo sve što o životu znam, znam zahvaljujući njoj. Na terenu sam učio da je timski duh i upornost prva tajna uspeha, čak i van terena. Protivnike nisam gledao kao svoje neprijatelje, već kao osobe koje žive, misle, i razmišljaju isto kao i ja. Moji protivnici i ja imamo istu ljubav, istu želju, isti poziv samo u drugom klubu. I ta sićušna, mala klubska razlika, ne smanjuje poštovanje koje ja imam prema njima, i oni prema meni. Tako sam naučio, da ni van terena razlike ne utiču na moje mišljenje o ljudima. Život posmatram kao igru, u kojoj i u poslednjoj sekundi može doći do obrta, i do poraza najboljih. U košarci se uvek jasno zna ko je najbolji, i kada ga pobede, on i tada ostaje najbolji. Čak i kada život porazi najboljeg, on ostaje najbolji ma kakav poraz da je u pitanju.-

-Treneru, a ko je za Vas najbolji? - upitao me je majušni dečak.

-Samo jedan, Kobi Brajant.- odgovorio sam celom svom košarkaškom timu.

-To je onaj što je nedavno umro?- pitao me je Filip.

-Da.- ubacio se u razgovor mali Miša- Filipe, to je najbolji NBA igrač. -

-I meni je tata pričao da je on košarkaška ikona. - dobacio je još jedan mališan. I sadu su svi u glas govorili o ovom preminulom košarkašu, koji je u njihovoj glavi više bio mitska figura košarke, nego stvarna košarkaška ličnost.

Ponovo mi se obratio Filip - Da li je Kobi bio bolji od Teodosića i Bogdanovića? - Samo sam mu se nasmešio, a on je već dodao- za mene su oni najbolji.

-Filipe, Teodosić i Bogdanović jesu veliki košarkaši, lepo je što njih smatraš najboljima, oni predstavljaju košarku tvoga vremena.-

-Treneru ispričaj nam zašto je Kobi za tebe najbolji košarkaš?- doviknuo je Zdravko.

-Nekada, košarku sam posmatrao i delio na dva tabora: na ovu evropsku, i tu NBA- američku. Istina je, da kao mali, nisam baš voleo NBA da gledam. Smetala su mi ta drugačija pravila u odnosu na standardnu košarku, činilo mi se da igrači ne igraju odbranu, već su samo koncentrisani na napad. NBA se igrao dosta brže, dinamičnije, pa čak i agresivnije, što mom malom oku nije odgovaralo. Ali kako sam rastao kao čovek i kao košarkaš počinjao sam pratiti američku košarku. I baš u tom mom stasavanju pojavio se on, Kobi Brajant, koji je draftovan direktno iz srednje škole, jer njegovom talentu koleđž nije bio potreban. Došao je kao zamena našem čuvenom Vlade Divcu u Lejkerse i sa tim klubom osvojio pet šampionskih titula. Rastao sam zajedno sa ovim košarkašem i uvek maštao o tome kako ću na parket stati zajedno sa njim. Kobi se postepeno pretvarao ne samo u mog, već u svačijeg košarkaškog idola. Tu na parketu, on bi imao kompletan pregled igre. On iza sebe broji četiri titule najkorisnijeg igrača, dva puta je bio najbolji strelac NBA lige, jedanaest puta biran u prvi tim. Još se pamti utakmica koju je odigrao protiv Reptorsa, u kojoj je postigao 81 poena, koji predstavljaju njegov lični rekord. Sa svoje trideset i četiri godine uspeo je postati najmlađi igrač u istoriji lige koji je postigao 30 000 poena. Postao i je najbolji strelac u istoriji Lejkersa. I 2016. godine se oprostio od košarke. Najviše sam ga poštovao zbog toga što je celu svoju košarkašku karijeru ostao veran jednom klubu. Klubu čije ime nije uzvikivala publika na mečevima, uzvici "Lejkersi" po tribinama su zamenjeni uzvicima "Kobi Brajant". Njegovo ime uvek je aludiralo na ovaj klub, dok je taj klub uvek sijao zahvaljujući Kobiju. I ta veza je bila neraskidiva. I nažalost ove godine igrao je meč sa životom, i na jedan poen razlike ga je život dobio, dovoljno da mu oduzme telo, ali ne i ime. Kobi Brajant je ime koje je na ovoj zemlji neizbrisivo, njega je moguće pobediti, ali nikada poraziti. Kobi ostaje neprevaziđena legenda košarke. I pogrešio sam kada sam rekao da me je košarka naučila životu, Kobi me je naučio košarci i životu.- svi su me zamišljeno posmatrali, tu misao prekinulo je zvono koje je označavalo kraj treninga. Ostao sam sam u sali, šutirajući na koš, i praveći se da sam čuveni NBA košarkaš koji igra protiv svog idola.

Milana Ćirić: JOŠ JEDNA BRILL-ZINSSEROVE ZVEZDA (Nadežda Petrović)

Hodnikom je odzvanjao zvuk drvene štikle ženskih cipela. Hod je bio užurban i žustar, a noge su tačno znale gde glava želi da stigne. Od vrata do vrata, pa mala pauza nad bolesničkim krevetom. Nekome je trebalo dati dnevnu dozu lekova, a nekom prepisati nove, nekome je trebalo promeniti obloge, a nekom drugom posteljinu. Jedna slikarka sada je bila u ulozi medicinske sestre, a ova je pak imala više uloga, bila je još i lekar i nudilja, a bila je i sama pacijent. Ipak, znala je da  je potrebna bolesnicima, želela je svima da pomogne i bilo joj je strašno i užasno da bude među onima kojima je potrebna pomoć, a ona ne može da je pruži.

Nadežda se više bolesti i ne plaši, tifus je postao njena svakodnevica, gledala je kako postepeno raste i razvija se, od najmanjih znakova pa sve do kobnih ishoda, znala je i osećala svaki put kad nekom zarije zube u utrobu i kida parče po parče. Plašile su je i dovodile do plača one rane koje su ljudima zadavali drugi ljudi i dok su je sami ranjenici tešili govoreći da bude hrabra da bi svi istrajali do pobede, iz praznih rukava krv im je kapala, praveći kuglice u prašini poda šatora. Iako su se svi trudili da je zaštite od smrti, ona je osećala dužnost prema svom narodu i mislila je da će i sama uspeti da se sačuva, samo ako Bog bude na njenoj strani, verovala je da će njena zvezdu blistati kao i u najtežim momentima. Ipak, u samo proleće, kad sunce tek počinje da nas greje, pod njenu se kožu sunce podvuklo kradom i počelo da žari nesnosnim temperaturama. Njeni vojnici tada su je tada u suzama po čitave noći prevrtali po vlažnim čaršavima, pokušavajući da joj iz tela izvuku to veliko sunce. Ipak, samo dan pred Uskrs te teške 1915. godine, Nadežda se, na žalost svih kojima je u životu značila makar i nadu da će sve uskoro proći, vinula ka svojoj zvezdi.

Na platnenoj maramici koju je u poslednjim momentima stiskala u ruci, rumenele su se kapljice krvi, poput crvenih božurova pred ulazom u Gračanicu.

„S izrazima duboke i iskrene tuge objavljujemo da smo, pored tolikih žrtava koje su pale protiv epidemije, sinoć u osam časova prineli na oltar drage nam Otadžbine još jednu. Užasnoj bolesti podlegla je i Nadežda Petrović, akademski slikar, nastavnica Ženske gimnazije, dobrovoljna bolničarka. Umrla je neumorno radeći na negovanju i spasavanju hrabrih boraca još od početka rata. Objavljujući ovaj redak i svetao primer samopožrtvovanja ove plemenite Srpkinje, molimo za saučešće.“ Glasilo je saopštenje Prve rezervne valjevske bolnice, 4. aprila 1915. godine.

Kristina Posavčić: U DRUŠTVU MRTVE KNJIŽEVNICE (Virdžinija Vulf)

Ko bi mogao da sanja, draga Virdžinija, da ću se naći sa tobom ovde? Na prelazu, na ivici, između odluke, između činova... Između života i smrti. Da ćeš baš ti biti ta koju ću izabrati?

,,To ne biraš ti, ne biram ni ja, prosto biva tako. Mi koji smo tamo, sa vremena na vreme dobijemo priliku da posetimo Vas, koji ste ovde. Koji prelazite. Zajedničkim nas čini, pored ishoda, način kojim smo ga napustili.“

Napustili koga?

,,Život.“

Nije tako jednostavno..

,,Onaj ko je uistinu želeo smrt, taj se ovde i našao.“

Smešno mi je što shvatam da me ne pogađa to što nisam sigurna gde sam.  Ne osećam se drugačije što je najgori deo. Možda sam očekivala da će praznina da nestane, ali još uvek je tu. Ništa u meni nije isparilo, osim možda mene same. Telo mi još uvek miriše na alkohol, na raspadanje. Venama mi još uvek teče slabost. Znala sam da mi sutra neće biti bolje, znala sam to svakog dana. Samo sam trošila vreme i čekala da me stigne kazna za isti greh. Verovatno će da se pita zašto. Kako da joj objasnim da je to jer sam bila i glumica i publika, onaj koji i dela i posmatra. Bila sam i žena i odvratno stvorenje, tišina i buka, odrasla i nezrela, ljubav i mržnja. Bila sam i prošlost i sadašnjost. Bila sam i kamen u džepu i voda koja nosi. I sve što sam donela, sada sam i odnela. Izlaz nikad prosto nije postojao. Kako da joj objasnim da sam na sve gledala istim zamagljenim očima koje su me bolele od praštanja. Na sve osim na njega... Žurila sam. Bila sam svi osim ja. Bila sam odsutna i propustila sam ga. Svega previše za jedan život a sasvim dovoljno za jednu smrt.

,,Kažu: ,,u svakoj ženi krije se veštica!“. Baci ih u reku i ona koja ispliva, e ta je veštica! Davljenje i plutanje došlo je na isto. Verujem da bi i Ofelija uradila drugačije da je znala. Eva nije znala za greh, a pogledaj danas nas dve. Nebeska i nežna priroda u nama učinila nam je tela lakšim, ali težim da potonemo. Ništa od toga nije slučajno. Sve je to večno urezano u kamenje koje se nalazi ispod nas. Možda si sada zapravo između umetnosti i života samo to ne vidiš još jer si umorna, umorna od borbe sa njenim hitrim talasima. Kad ti se oči osuše videćeš sve. Najvažnije je da ništa ne moraš da govoriš. Sve što je bitno nalazi se u tišini. Razumeću te.“

Gledam je u oči i verujem u nju celim svojim postojanjem. Verujem da je tu ali ubeđena sam da ludim... Kao da je uopšte bitno. Znam samo da se ovaj put neću oporaviti. On će pronaći način jednog dana da mi oprosti, ne mora da razume, ali makar da mi oprosti. Ono dobro u njemu će izaći.

,,Vidiš, pokušala sam da je pobedim toliko puta. Tu strašnu bolest. Onako nije bilo u redu ni prema meni ni prema drugima. Verujem da taj deo najbolje razumeš. Izbegavala sam život tako da mir nisam umela da pronađem. Nije više postojala reč koja bi mogla da mi produži život. Ali u redu je, znam da za druge postoji. Možda postoji i za tebe. Strah i bol ne bi trebalo da pobede tako lako. Ako sam u pravu i ako makar na trenutak u tebi negde duboko zablista svetlost nade onda nemoj još da odlaziš. Reka je bila moj izlaz, ne mora da bude i tvoj. Meni je moj život bio ukraden, tvoj ne mora da bude. Svu sreću dugujem svom prijatelju, svom mužu... Gledati život u lice, znati šta je. Prihvatiti ga, voleti ga. Shvati da priča ovde ne mora da se završi, može tek da počne.“

Od hladnoće počinjem da gubim osećaj u celom telu. Voda mi je malo ispod kolena ali kao da mogu da je osetim već i u plućima. Nje više nema. Ničega više nema. Da li da se udavim ili da plutam? Ili je to isto... Da je neko mogao da me spasi, to bi bio on. Mislim da dvoje ljudi nije moglo da bude srećnije, makar na momenat. Nadam se da neću otići predaleko.

Sofija Mijatov: TRAGIČAN ŽIVOT I SMRT ISIDORE DANKAN

Jedan sat je, a rekla bih da još nije ni ponoć. Dan se strašno sporo dovukao do ovog časa,  moj današnji nastup je bio ples u tegli meda, stopala su mi natečena, glava mi pulsira na slepoočnicama, leđni mišici su napete strune, butine mi se još uvek tresu, ruke prepune vena.. ruke u njegovoj plavoj kosi. Zlatna glava. Jesam li to rekla na glas? Mora biti da jesam jer je podigao glavu i pogledao me. Neko se smeje u dubini sobe, sigurno misli šta ce perspektivan mladi umetnik sa već ocvalom plesačicom? Mislim, znam da me vole, ne mogu da ne primetim ovacije na mojim nastupima i obožavanje u ocima publike ali ipak sam svesna da me ismevaju zbog ljubavi sa Jesenjinom. Pricaju da je on zapravo zaljubljen u moju slavu, a ne u mene. Zar je moja slava zaista toliko silna? Ja je ne osećam tako. Da li je on oseća? Da nije možda zaslepljen.. možda cak i zasenjen mojom slavom. Pocinje još jace da mi pulsira glava. Želim da se odmorim od svih i svega, sem od njega. Lepi decak, kada prislonim svoje usne uz njegov tek izbrijani obraz ljubav mi prostruji telom. Volim miris njegove kože i njegovu plavu kosu. Zlatna glava. Naslonicu glavu samo malo na divan, pa šta što je zabava u toku? Pa šta što je osamanest godina mladi..

“Jebeni Georgij i njegov atelje i sve po spisku svemu i svima. Drag mi je, nego šta, pa zato sam i pristala da plešem na prijemu. Rekao je da ce biti na prijemu raznih ljudi crem de la crem, a i oni manje uklopljeni u trenutnu scenu. Utrcavam u zgradu, već kasnim i to mi se ne dopada, Francuzi kažu da je tacnost kraljevska osobina. Razvuci osmeh draga Isidora i zamuti im svest pokretom, odzvanja mi u glavi glas americkog akcenta. Najteže je uspeti u svom mestu. Sa publikom je potrebno voditi ljubav, a sam Bog zna da amerikanci i nisu nešto nadareni za te stvari. Sa Evropom se može voditi ljubav do zore i na razne nacine, sa Rusijom su zagrljaji najstrastveniji. Duboko udahni u uđi u atelje. Spremna sam. Poznata lica, i oh, neka plava kosa..”

Trzaj. Mora da sam zadremala. Zadremala sam sigurno cim ovaj neko stoji ispred mene. Ne čujem ništa, zašto ne čujem ništa? Zuji mi u ušima, znam da poznajem ovu osobu ali ipak ne mogu da se setim kako joj je ime ni odakle je znam. Gvori mi nešto, izraz lica joj je vrlo zabrinut I sažaljiv. “ Gospođo Dankan, žao mi je što ovo moram da Vam saopštim.. pogotovo ja I evo ovako ali.. gospođo Dankan, Isidora.. Vaša deca su.. zajedno sa dadiljom, ovaj, jako mi je žao. Mrtvi su. Strašno mi je žao gospođo. Ja.. upali su u Senu, udavili su se. Smirite se gospođo, molim Vas. Znam da Vam je teško.. ali.. nemojte, molim Vas. Ogromna je to tragedija ali sačekajte, nemojte to sebi uraditi. Stanite, Vaš život još uvek nije izgubljen. Izvinite? Hoću, izlazim evo. Treba li da Vam donesem nešto, da pozovem doktora? Ne? Oprostite. Izlazim odmah. “

Isidora Dankan I Sergej Jesenjin, konačno muž i žena. Kakav li je to brak u izmaglici alkoholnih isparenja, svađa, zamornih nastupa,beskrajne tuge, nedostatka inspiracije I mentalnih poremećaja? Brak iz ljubavi. Ja njega volim, a voli I on mene, toliko koliko je on sposoban da voli. To za njega ionako nije nikad bilo dovoljno važno. I jeste, nije zaljubljen u mene koliko u moju slavu. Šta je tu je, ljubav ne bira jel staro ili mlado kao uostalom ni mnoge druge bolesti.

Mrtav je i on. Kada sam saznala da je mrtav osećaj je bio kao da stojis na stolici da podignutim rukama i onda neko šutne stolicu ispod tebe i tih par sekundi kada ne znaš šta se dešava ali si izgubio tlo pod nogama. Udavljen. Samoubistvo? Ne verujem. Brak nam je turbulentan, odnos nam nije više kao nekad. Istina je da u poslednje vreme nisam znala o čemu razmišlja ali ne mogu da poverujem da bi se moj dečak zlatne glave ubio. A možda i bi. Šta ja znam? Više ne osećam ništa. I ovo sve kao da se ne dešava meni. Ja sam samo majka mrtve dece i žena mrtvog pesnika. Bila sam nekad plesačica, nekad sam se družila sa Ničeom, nekada su me svi voleli, a sad sam samo pala sa stolice.

„Ogrni se šalom, noć je hladna!“ Ogrnuću se premda sam već  navikla na hladne noći.Sve je nebitno, nebitno je i što je hladno. Ali šta ti drugo ostane nego da još malo glumiš da ti je do života stalo i da još koji tren budeš ono što si nekad bio, barem senka? Palim motor, pale se i svetla. Krećem. Ubrzavam. Šal leti oko mene, odmotava mi se s vrata, upetljan je, ne stoji ravnomerno. . Osećaj je kao da ti neko šutne stolicu ispod nogu dok stojiš podignutih ruku.

Glorija Madžarac: KAD SRCE ZAPIŠTI, MISAO JE KRIVA (Milan Rakić)

Nisam bila srećna.
S tim sam se pomirila. Postoji vasionska
sreća koja opredeljuje ljude.
Ako niste voljeni, uzalud ćete vi nastojati da vas vole.

 Od 1930. godine, kada su je penzionisali, Isidora mi je mnogo pričala. Imala je vremena, volje, a i dara za pripovedanje. Do te 1938. pričala je o svemu, od leta 1938. uglavnom samo o njemu...

Iako je priču počinjala o njegovoj pesničkoj veštini i isticala njegov talenat, na kraju bi uvek došla do opisa njegovih šaka, dostojanstvenog držanja i ponositog pogleda.

„Nije on bio samo veliki pesnik, on se ne može odrediti. Bio je velika ličnost, kao Gete. Takve ličnosti nikada ne mogu sebe iskazati do kraja.“ Bilo mi je malo ludo što poredi Rakića sa Geteom, ali poštovala sam njena osećanja i dirnula bi me seta u njenim očima.

Koliko sam samo puta ostala do kasno u noć sa njom, ispijajući čaj od koprive i čitajući glasno njegove stihove. Insistirala je na njegovoj muzikalnosti. „Kako je samo svirao klavir, dušo moja. Ti isto sviraš, imaš istančan sluh, hajde reci! Zar njegov poetski dar nije srastao sa muzičkim?“ Jesam svirala klavir, ali u čitanju Rakićevih pesama nisam mogla da pronađem tu tonsku harmoniju o kojoj je tetka Isidora govorila sa toliko žara. Pa opet, za njenu ljubav, složila bih se sa njom da je gospodin Rakić bio izuzetan i precizan versifikator. To ne može da se spori.

Ako sam nešto naučila kroz razgovore sa ovom damom, a to je da protumačim poeziju. Bila je veoma obrazovana sa prefinjenim ukusom i stilom. „Osećaš li, mila, kako su te pesme lake? Znao je nekad preseći misao, samo da mu stope stiha ne otežaju... Ahhh, siroti moj, da je znao tako da olakša sebi, da ga ne pojede težina bivstvovanja...“ Zamislila bi se dodirivajući milje na stolu. Onda bi popila čaj i zamolila me da je pustim da se odmori.

Dok bismo čitale Ljubavnu pesmu, Serenadu, Čežnju, tetka Isidora bi mi skretala pažnju na Rakićev duboki pesimizam. „Njemu ne treba nikakva nesreća da bi tugu spoznao, iskusio i pretočio u stihove...“ Kakav mazohizam, pomislila bih. Pa to ga je moglo ubiti. Ko još želi biti sušto nesrećan, a da ga na to život sam ne natera? Došao mi je odgovor, iako pitanje nisam izustila. Duša ovog pesnika bila je stalno bolesna, ne zatrovana gnevom i mržnjom, već baš naprotiv. Zbog toga u ljubavnoj poeziji ovaj pesnik radost tela prihata kao trenutnu. Tuga i pesimizam idu sa radošću, baš kao što duša ide sa telom. Što sam postajala starija to sam bolje shvatala taj pesimizam, taj otmeni bol.

Kada smo došle do čitanja rodoljubive poezije ovog pesnika shvatila sam zašto tetka Isidora insistira na tome da je Rakić naš čovek. Skroman i inferioran. „Gologlav, ruke prazne, nikada pod miškom ne nosi svoju zbirku.“ Ovako ga je opisivala. „A pogledaj samo rodoljubive stihove...“ Kakve veze imaju rodoljubivi stihovi sa njegovom skromnošću? Znala sam da ne želim da je uvredim ovim pitanjima, i znala sam da će mi se kad tad razjasniti sve što o njemu priča. To se ubrzo pokazalo tačno i to dok sam joj čitala pesmu Na Gazimestanu. Glasno, stojeći ispred nje, kao na nekom svečanom prijemu završih:

Ja ću dati život, otadžbino moja,

Znajući šta dajem i zašto ga dajem.

Stresoh se, pogledah u tetka Isidoru, a ona stegla rukom naslonjaču, a po vratu joj crveni pečati.

„Jeste li dobro?“ Usplahirih se.

„Dobro sam, dobro, mila moja. Znaš... Milan je bio dobrovoljac u četi Vojvode Vuka.“ Iskolačih oči. Ona nastavi tronutim glasom:

„Da, da... U bojnim redovima na mestu naše slavne bitke bio je sada i Milan Rakić. Ljubio je zemlju po kojoj je srpski narod gazio dok je komandant gromko zatražio da govore pesmu Na Gazimestanu. Zatim počeše svi kao jedan, a Milana izdadoše sva čula. Jedan iz čete reče kako je taj čiju pesmu sada pevaju kao simbol sloge i hrabrosti među njima. Komandant pozva dobrovoljca Milana Rakića da istupi...“ Prvi i poslednji put ona je svojom belom maramicom obrisala suze, baš kao Rakić toga dana rukavom šinjela. Prsti na rukama i nogama su mi pobeleli. Od tog trenutka bila sam jako zahvalna što sam u prisustvu ove žene. Ohrabriću je da piše i da objavi to što je pisala. Znam koliko želi da skulptor Sreta Stojanović izradi Rakićevu bistu. Ići ćemo ponovo i kod gospodina Tome Rosandića. Nije hteo da vaja Rakićev lik po sećanju. Potrudiću se da je ohrabrim da uspe u nameri da Rakić dobije i drugu figuru. Iz mlađih dana, u kojoj se ocrtavaju otmenost i mir. Baš ono što je volela kod ovog pesnika. Ta figura krasiće jednoga dana Beograd. Biće Milan Rakić svoj na svome, iako je završio život u Zagrebu.

A šta je to što je ubilo ovog samosvesnog umetnika koji je doživeo dve smrti? Prvu kada je napisao Oproštajnu pesmu, a drugu kada ga je pojelo ono što je i sam hranio i negovao – misao.

Зорица Глишић: ЦРНОМАЊАСТИ ДЕЧАК (Тоше Проески)

Говорили су да је његов анђеоски глас мач са две оштрице. Новац му никада није био од пресудног значаја.  Славу је користио да увесељава људе, не очекујући да ће од тога имати много материјалне користи. Потпуно се предао певању. Радовала га је чињеница што ће бити звезда која осваја срца својих  фанова.

Утабана стаза музичке каријере обезбеђивала му је сигурност и лагодан живот. Када човек одреди своје приоритете, све препреке буду лакше савладиве. Али, његова каријера није била тако лепа и лака, иако се наизглед чинило да јесте.

Растао је слушајући мајчин мио глас који је у њему и пробудио љубав према музици. Прве ноте научио је од ње. Радовао би се сваки пут када би у школи рецитовао дечје песмице које су му изазивале најнежније емоције. На сваки добијен аплауз узвраћао је осмехом. Његова девиза била је баш та да човек може остати упамћен по осмеху.

Навикао је да често буде у центру пажње због свог приметног талента за музику. Сваки тон који би отпевао изазивао је језу праћену сузама. Публика му је узвраћала све емоције које им је давао.

У  ђачким данима био је црномањаст, неприметан дечак, са анђеоским гласом. Мајка му је сваке вечери држала предавања говорећи како треба да се мане науке. Саветовала га је да негује свој глас који му може донети  успех. Послушао је. Њене речи често су одзвањале у његовим ушима и биле његова звезда водиља, све до тренутка кад је схватио да више не може да поднесе своју славу.

Замишљао је како ће му музика бити излаз из свих животних недаћа. Али, није било тако. Желео је да се мане калупа и да одбаци славу зарад сопствене среће. Није тако замишљао успех. Све више ствари мерило се новцем. Људи су почели да занемарују оно што се налазило испод његове љуштуре. Уморио се од тога.

Црномањасти дечак направио је каријеру какву би свако могао пожелети. Концерти су се низали, обожаватељке су се саме нудиле, а њему ништа од тога није причињавало задовољство.

Колеге су га саветовале да буде са девојкама лаког морала, јер ваљано би било  искористити све што се без труда добија. Васпитање које је понео од куће одбијало га је од сцене. Није замишљао да ће тако тећи његова каријера. Константно је био у депресији.

Чезнуо је за родним Крушевом и мамином пројом. Ти срећни тренуци нису имали цену. Љубав према музици натерала га је да изгуби своју приватност. Гушило га је обезбеђење без којег није могао нормално да се креће. Његова душа вапила је за слободом кретања - без сцене, емисија и гостовања.

Кап која је прелила чашу била је та када је, упркос новцу, слави и престижу схватио да је његово спасење у томе да се окрене Богу.  Био је ктитор једног манастира и у једној од тих просторија његова душа нашла је избављење. Осећао се спокојно, као да је доживео препород. Повратак у реалност наметала је непрестано питање друштва са којим није могао да подели своју одлуку да се повуче из јавности. Осећао је, унапред, да га нико неће подржати. У пар наврата, када би причао са пријатељима о томе, добијао је само подсмех. Није се чудио јер је навикао на површност људи. Нико није осећао потребу да покуша да га разуме. Њихова пажња и разумевање су изостали и остао је само његов  душевни немир.

У његовој глави одзвањало је:  ,,Како можеш да одбациш свилене кошуље и луксузна путовања зарад  „мира“?!'' Јер, као и обично, свако говори о себи. За њих је престиж представљао све оно што је материјално опипљиво, док се Тоше само гушио у томе.

Након неуспелих разговора са најближима схватио је да за њега нема места на сцени. Испоставило се да је све супротно од очекиваног. Манастир  је био једино решење.

Искројио је план да напусти све. Одлучно је приступио одржавању последњег концерта, након чега је све желео да напусти и да и коначно  своју душу нахрани молитвом.

„Доста ми је свега, не могу више да поднесем овакав живот'', на радију су одзвониле последње Тошетове речи. Након тога уследио је мук .

Неразрешена саобраћајна несрећа одвела га је на место за којим је чезнуо. Коначно је, на небу, нашао свој кутак коме је тежио много пре несреће. Одлазак у манастир није доживео, али је свој раj, верујем, пронашао.

Драгана Јовановић: ПОНЕКАД У ИЗГОРЕЛОЈ КУЋИ СКИТНИЦЕ ПРОНАЂУ ДОМ (Владимир В. Мајаковски)

Ре во лу ци ја. Рее воо луу ции јааа. Изнова понављам да ми не побегне са усана једино у шта веровах. Прстима испуцалим од ветра додирујем црвени кафтан на једној плавоокој девојчици. Израђен је истим прстима након изласка из тамнице. Знате већ, Москва није била пријатна ни добрима, а камоли нама са друге стране раја. Много година, истина и заблуда, идеја и разочарања... и Револуција. И Револуција је прошла од тад. Због ње тврдње да ова глава без косе и поглед у ком има нечег чудно злокобног наликује робијашкој више се не могу окарактерисати као предрасуде. Ћелијо 103, била си мој дом! Открила си ми више светова од свих кружоока које посетих. Дала си ми више него што могу да поделим ја – јефтиних речи расипник и трошаџија.

 Моје књиге биће штампане након овог чина, мој вапај можда зачују будући. Сви воле несретне судбине песника. У супротном, садржај са личношћу није укомпонован. Моје очи уморне су, ексери којима Христ би прикован у зеницама ми се угнездише. Идеје су доживеле свој замах и ја, заблудни песник поверовах у оно највише, свет је диктирао моје стихове и риме. Али свет је постао сувише тежак чак и за мене. Оно бескућништво и рад за 15 копејки сад ми се чини боговским угођајем. Опрости, оче, заблудама сина свога.

У рат ме не примише. Али ратове ја водим и без хладног оружја. Барем сам их водио. Сад само осећам неку тескобу кад какву паролу треба заустити, а екстремитети замру на саму помисао о каквом револту као да говоре: Ове ноге жирафе уморне су за твоје крепке жеље. Саслушам их кад сиђем са облака. А овај пут силазак је коначан.

Драги Серјожа, да сам тада знао оно у шта верујем сада, повукао бих оне тешке речи. Ипак, ако си сам себи пресудио, речи нека остану. Ја немам избора, али ти си морао имати. Ипак, дугујем ти захвалност и радује ме што се уклапаш у мантру пожељних песника. В этой жизни умирать не ново, но и жить, конечно, не новей.

Русијо, од тебе сам само искао признање. Али на обележавање двадесете годишњице мога рада нико од песника није дошао. Ја не кривим и не мрзим никог. Признаће ме кад дође време за то, само у мојим зеницама више неће бити ексера који би очи држале отвореним и ја ћу тада већ увелико почивати. Остало ми је само да ти поручим, земљо крви и леда, да је љубав била мој погонски котач. Нажалост, сада је закочио. Победу нисам издејствовао. Неко други ће.

У Љубљанском више нема никога, у овој соби ја сам попут брода без компаса. Април је и још увек је хладно. Увек ми је било хладно.

 Ја и срце ниједном до маја не стигосмо,
у прошлом животу,
тек стоти април је.

Petra Vereš: ZASTOJ SRCA (Majkl Džekson)

Ležao je i razmišljao... Dobro bi mi došla doza propofola. Mislio je o leku, već neko vreme ga koristi. Pored leka mislio je i o turnejama. Ponekada o deci. Kakva su uopšte pravila i šta je dozvoljeno raditi sa decom, a šta ne? Moje pesme ionako nisu za decu. Možda za neke tinejdžere, šta znam.

’’Hajde Konrade, daj mi više tu dozu, muka mi je od svega...’’

Predugo mu treba. Možda bi bilo najbolje da nađem novog lekara. Iako je i ovaj poslušan, ali nešto mu mnogo jebeno treba. Iritira me to. Ove turneje su previše za mene, one će me dokrajčiti. Sramota me je što rođenom sinu kukam u slušalicu o tome.

Gde su deca? Šta ona rade? I možda bi trebalo da još malo poradim na sebi i svojim željama. Zadovoljstva su važna u čovekovom životu. Ležim tako ovde u ovoj sobi i dosađujem se. Treba mi doza. To mi je zadovoljstvo već godinama. Doza i deca. Ima li to uopšte ikakvog smisla?

’’Hajde Konrade, pobogu daj mi više dozu, pa što moram da čekam?’’

’’Evo, evo, sačekaj par minuta. Imam nešto da završim.’’

Možda mi treba još jedan tretman izbeljivanja kože. Nešto mi sve deluje čudno. Ovo će biti poslednja turneja, čini mi se. Previše je ovo bilo za mene. Prevelik zalogaj. Imam osećaj kao da mi se bliži kraj. Kao da će me neko dokrajčiti. I to uskoro.

Ne znam da li bi mi bilo lakše da sam ostao ’’crnja’’ i u tom pravcu gurao svoju karijeru. Ali to mi se gadilo. To me podseća na oca i njegove komplekse. Nikakvog mi to smisla nije imalo. Ideal lepote je nešto drugo, nema veze sa ’’crnjama’’. Prosto nije toliko divljački, oštro. Ako uzmemo za primer nos, estetski na ’’crnjama’’ izgleda mnogo gore. Možda bih trebalo da razmislim o tom tretmanu.

Ne znam šta više radi ovaj Konrad, toliko mi je dosadilo ovo čekanje. Jedino što imam jesu ti lekovi jer ova turneja će biti ubitačna. Već vidim kuda sve to vodi. Ubijaju me. Oni će me i ubiti. Moj talenat je mnogo više od ovoga. A oni me tretiraju ovako. Ni prokleti lek ne mogu dobiti kada poželim.
’’Konrade više, daj mi taj lek!’’
’’Evo bre, evo.’’

Mnogo mi znači ovo. Mnogo mi treba ovo... Toplo je, pomalo uspavljuje. Sve je mutno i tako drago oko mene. A gde su moja deca? Ko ih štiti?

Hoću li ikada biti zadovoljan sobom?

Robsone? Sejfčak, budite mi dobri...

Dalibor Mirić: MARIJA KIRI

U svetu se odvažila kao prva žena koja je dobila Nobelovu nagradu za otkriće radijuma, tačnije pronalazač tehnologije X-zraka i  zahvaljujući njoj, vidljive  su značajne promene u medicini.

Kada je zatražila laboratorijum gde bi mogla da radi na istraživanju merenja magnetnih svojstava legura  čelika. Upućena da se obrati Pjeru Kiriju,  ostala je očarana i impresionirana  od samog susreta.  Pored nauke, znanja I zajedničkog rada, Pjer i Marija su se ostvarili na još jednom polju,  braku. Nakon dugo godina zajedničkog rada, projekata I života fokusirali su se na – radioaktivnost. Istraživali su supstancu poznatu kao uranov oksid, kasnije otkrivši dva visokoradioaktivna elementa, radijum I polonijum. Polonijum je dobio ime po domovini Marije Kiri. Njihova otkrića imala su ogroman uticaj u narednim godinama za ravoj terapija  lečenja mnogih oblika kancera. Sva ta priznanja izašla su na videlo 1903.godine kada su dobili priznanje Kraljevskog londonskog društva, odnosno medalju iz oblasti hemije. Preminula je u svojoj 67.godini od leukemije, verovatno kao posledicu prevelikog izlaganja radioaktivnosti tokom svojih naučnih istraživanja.

Nakon njene smrti Institut za Radijum u Parizu promenio je ime u Institut Kiri.
Suština jeste da je čitav život podredila izučavanju, iako je umrla prirodnom smrću, rekao bih da je zaslužila mnogo više, zamislite da je na primer, nakon njene smrti svaki orden ili Nobelova nagrada iz oblasti fizike ili hemije nosila naziv Kirijeva nagrada? Ili zašto se na primer na  Institutu Kiri ne bi pečati oslikavali sa njenim imenom? Ja bih predložio da se svaka polaznica, naravno , ženskog pola, koja je izučavala radiokativnost nagradi sa dodatnim stipendijama zbog izlaganja radiokativnosti, jer ona je nosilac budućih naučnika i lekara, ostvarena kao majka.
Razmišljam o tome, s obzirom da je umrla od leukemije, kako bi se Marija snašla u današnjoj medicini? Da li bi mogla da opstane i preživi u doba tehnologije? Da li bi bila heroj današnjice? Zanimljiva činjenica  jeste da su 1935.godine  tela Marije I Pjera Kirija ponovo sahranjena u pariskom Panteonu, u grobnici rezervisanoj samo za heroje Francuske revolucije. Da li bi to značilo da bi je danas, da je bila Srpkinja, sahranili u Aleji zasluženih građana ili bi svoje mesto našla na Uspenskom groblju? Zamišljam PINK ILI RTS televiziju koja direкtno prenosi snimak Marijine sahrane dok veličaju radioaktivne supstance? Da li bi se Marija danas izborila sa COVID-19? Da li bi se na primer ulica fakulteta umesto Zorana Đinđića 2, nazivala – Marija I Pjer Kiri? Koliko bi samo poslastičarnica bilo u gradu koje bi nosile njihova imena. Ili još aktuelnije, da se na start up konferencijama Marija odvaži kao moderatorica panel diskusije? Verujem da bi se vrhunski  uklopila u  modernizaciju naše zemlje, ali kako i sama kaže – život samo treba dobro razumeti.

Радмила Вукотић: ЧОВЕК СА ЗЛАТНИМ ПРАХОМ НА РУКАМА (Мика Антић)

Свануло је дивно јутро у Новом Саду, пролеће полако најављује свој долазак, варљивим и оштрим јутарњим сунчевим зрацима.  Болестан и изнурен Мика са чашицом ракије и цигаретом у руци замишљено посматра лет птица, плаво небо и ветар који га враћа у рано детињство.  У ветровити  Банат, где је исти знао како кажу, главу са рамена да кида.

Лутао је Мика својим мислима од родног Мокрина где је као дечак смишљао зврчке, до гимназијских дана у Кикинди, па затим и београдским  кафанама које су га добро памтиле.  Боем! Велики боем друге половине двадесетог века.

- А шта сам сада? Неми оронули болесник, изем ти рак... Е нећеш, дај још ракије, дај цигара.

Тако је Мика водио дијалог сам са собом у једној кућици у Новом Саду у свом дворишту, у својој башти, свог последњег дана живота.  Био је бесан, волео је живот, кафану, песму а сада му је све то било ускраћено, осуђен је био на борбу. Борбу са тим злим противником који му је временом одстранио и пола језика. Микино најјаче оружје. Уметност је стварао и даље,  и ако га је чињеница да не може да говори прогањала до тог судњег дана. Пио је много и даље и сликао је још више.

Тог последњег дана свог живота, био је невероватно усхићен и поред свог бола који га је пратио. Махнито је повлачио четкицом по платну, занесено и у трансу сликао дивне сунцокрете са банатских њива. Златне сунцокрете високих глава окренутих ка сунцу.  Био је то сам Мика, седећи на столици, у башти , пред платном са четкицом у руци, забачене главе ка првом сунцу. Отишао је.

Једно звоно на вратима, па друго, па треће...

„Стигла ти је Авнојева  награда Мико!  Чујеш ли? Награђен си“  (Викао је комшија)

Ротација и језива сирена хитне помоћи освојиле су читаву улицу. Умро је. Велики песник, писац, сликар, боем и велики човек Мика Антић напустио нас је, то су само неки од наслова и вести који су се орили читавом земљом.

Мрља мешавине окер боје и златног праха остала је на Микиним длановима. Док је упокојен лежао, руке су му светлуцале, златне Микине руке!

И данас је ту негде у Мокрину у свом дворишту или на Тиси у свом чамцу са накривљеним шеширом и цигаром у устима. Плови мирно и спокојно, један човек са златним сјајем шака.

Pavla Banjac: POSLEDNJA TRIOLOGIJA (Kšištof Kješlovski)

Sedeo je u poslednjem redu Velikog pozorišta. Gledao je ka zatvorenoj zavesi scene. Prekrštenih nogu, lupkao je nogom o crveni štof. Pušio je Marlboro iste te nijanse. Kada mu kutija ispade, konačno me spazi. Oko njega su mirno ležale gusto ispisane stranice, iskidane iz notnih svesaka različitih veličina. Podigla sam jednu. Sa druge strane stajao je niz reči. Ponudila sam mu upaljač, i on se tiho zahvali.

-Sedi. Pogledaj kroz prozor.

Pogledala sam. Pogurena starica pokušavala je da ubaci staklenu flašu od mleka u kontejner. Zavese se uznemiriše prizorom, papir sa notnim tekstom odleti iz kažiprsta, palca i srednjeg prsta i pade na gomilu. On se nije pomerao. Dim se stapao sa bojom zavese i u njima nestajao. Pitao me je kako ja zamišljam ulazak u Raj. Rekla sam da ne mislim da će me tamo primiti. Rekao je da verovatno hoće, ako se oslobodim svega. Predložio je da to bude sada, jer je on spreman. Pristala sam.

-Primljena si.

-Ali zgrešila sam?

-I ja sam.

-I šta sad?

-Ovako...

Prozor zalupi i ja pomislim kako mi je hladno. On se nije pomerio.

-Postoji jedan pab. Zove se Čistilište.

-Misliš, kao, zbog alkohola?

-Mislim, upravo, zbog alkohola.

-Šta sa njim?

-Mislio sam da odemo. Ako ti nije hladno.

-Hladno mi je.

-Obuci se.

-Hajde drugi put. Idi večeras sam.

Pokušao je da se ne namršti. Pozvala sam ga kod mene. Rekao je da će sačekati napolju, da se uveri da sam sama. Napolju je padao sneg.

Ušao je tek kada sam ga viknula sa terase.

Odbijao je da skine kaput.

Pitao me je imam li vina i da li želim da mu pomognem sa njegovom triologijom.

Klimnula sam glavom.

Objasnio je da se radi o vidu naučnog rada. -Veza između duše i srca. Različiti činovi, različiti stavovi, ali ista kompozicija.

Pitala sam ga zavisi li veličina duše od veličine srca.

Rekao je da veruje u to. Pitao me je verujem li ja u Pakao.

-Nemam mnogo tu u šta da verujem. Klimnula sam potvrdno glavom. Valjda.

Pitao me je verujem li u boje. Rekla sam da verujem.

Pokušao je da mi objasni da to što volim crveno vino, znači da verujem.

Poslednji kadar u kom sam ga videla je kako stoji u hodniku, pred mojom sobom i okreće brojeve na telefonu.

Pružio mi je slušalicu.

-Ko je to?

-Hitna pomoć.

-Ne šali se na takav način, rekla sam ti.

Uzeo mi je ruku pre nego što sam uspela da je spustim.

-Zovi.

-Zašto?

-Želim da dođu.

-Zašto?

-Volim plavu boju.

-Lud si. Spustila sam slušalicu.

Te noći sam ga sanjala kako mi nudi još jednu čašu vina, za još jedan Raj u Paklu.

Pristala sam.

Anja Minić: SUPERHEROJ (Marinko Madžgalj)

Moj tata je bio superheroj. Hrabriji od Supermena i Spajdermena, moćniji od Hari Potera i jači od svih neprijatelja. Osim jednog. Ali, o tome ću kasnije.

Imala sam tri godine kada me je, po prvi put, uzeo za ruku i odveo u pozorište. Sela sam, podrazumeva se, u prvi red. Skakao je po sceni u nekom smešnom odelu i često je gledao u mene, kao da se pita da li sam ponosna i da li mi se dopada kako on to radi. I jesam bila ponosna. Tada, a i posle toga. U vrtiću sam često isticala da je moj tata glumac i objašnjavala drugaricama da je on onaj čika sa kapicom, neobično obučen, koji je zaljubljen u lepu Anđelku ili Čeda Velja, iz ,,Crnog Gruje’’, kojem se smeju njihove tate. Preko dana bio je baš to – glumac, pevač, javna ličnost. Uveče je, međutim, bio samo moj tata.

Kada sam bila sasvim mala, čitao mi je bajke. Kada sam malo porasla, a pod tim podrazumevam kada sam imala 5 godina, jer tada sam se osećala baš odraslo, pred spavanje smo čitali knjige, stripove ili smo gledali filmove, a njega nije mrzelo da mi odgovara na silna pitanja koja sam mu postavljala. Hari Poter bio je moj idol, pa sam u san tonula sa mislima da ću i ja, jednog dana, uleteti u voz na peronu devet i tri četvrtine i otići u Hogvorts. Za rođendane i praznike dobijala sam plašteve, čarobne štapiće i knjige sa činima, uverena da ću, ako budem dovoljno vredna i uporna, kada malo porastem, napustiti svet normalaca.

Jedne večeri, tata je naglo prekinuo da mi čita Harija, baš u trenutku kada sam iščekivala da čujem ishod turnira u kvidiču. Knjigu je odložio sa strane, izvinio mi se, uhvatio se za stomak i otrčao u kupatilo. Mislila sam da mu je samo muka. Međutim, ponavljalo se i narednih dana. I mnogo se po kući šaputalo. Ali, meni je više nego ikada bilo dopušteno da jedem slatkiše i budem napolju, pa se nisam bunila. Meseci su prolazili, a moj tata je sve češće bio odsutan od kuće. I ranije je odlazio od kuće, ali tada je pevao negde daleko. Ovoga puta to nije bio slučaj.

Čula sam da u tati raste neki rak. Nisam znala kako je rak ušao u njega i gde ga je uopšte pronašao. Pa, kada je u mene ušao krpelj, doktor mi ga je izvadio. Zašto onda ne može da izvadi tog glupog raka iz tate? Mama mi je rekla da je raka malo teže izvaditi, pa će zato neko vreme morati da bude u bolnici. Ponekad je izlazio iz nje i igrao predstave. Vodio me je sa sobom. Sedela sam u prvom redu, naravno, i najglasnije aplaudirala.

Noći sam provodila listajući svoje čarobnjačke knjige, u nadi da ću uspeti da pronađem način da, uz pomoć svojih čini, izbacim raka iz tate. U bolnici sam na njemu isprobavala razne čini i rasla sam kao kvasac kad god bi doktori pohvalili moju moć, uz reči da veruju da sam mnogo pomogla svom tati. I verovala sam, nadala sam se, da jesam.

Jednom sam sačuvala čokoladu koju sam dobila od bake i odnela sam je tati. Ali, on nije mogao da je pojede. Ni čips koji mi je ostao od užine. Mama mi je rekla da se tata ne oseća dobro, da mu je teško da jede, ali da se doktori trude da mu pomognu. Malo je i smršao. Pa, naravno, kada ne može da jede čokoladu.

Tata je, eto tako, odjednom, otišao u martu. Mama mi je rekla da se više neće vratiti. Rekla mi je da je rak bio jači. ,,Kako misliš jači, kako rak može da bude jači od tate?’’, pitala sam je. Objasnila mi je onako kako to roditelji objašnjavaju svojim sedmogodišnjacima za koje nisu sigurni da li su i dalje mali ili su pak pametni i razumni. Na TV-u se tih dana baš mnogo govorilo o tati. Mama mi nije dopuštala da to gledam, ali mi je zato puštala tatine pesme. Vesele su, govorila mi je, baš kao što je bio i tvoj tata.

Rak je bio taj neprijatelj, taj jedini neprijatelj, kojeg moj tata nije mogao da savlada. I dalje ne znam kako i pitam se kako rak može biti jači od čoveka i zašto moje moći nisu pomogle tati, ali mama kaže da svakako jesu i da sam uspela da ga pošaljem na neko prelepo mesto, gde svi imaju moći i gde i on ima moć da mi ulepša život na ovom svetu.

Pa, tata, ja sada tebi čitam Harija svake večeri i znam da me gledaš i slušaš. I ja tebe svaki dan slušam, igram uz tvoje pesme i ponosno ističem da si baš ti bio moj tata, koji je možda poražen od raka, ali koji je i dalje, koji će zauvek ostati, moj superheroj.

Hari, izvini. Volim te, ali ipak je tata moj idol.

Vanja Pejović: LA MALADE IMAGINAIRE (Žan-Baptist Pokelin / Molijer)

Ako biste zaustavili bilo kog sveštenika u prolazu i priupitali ga o smrti koja se desila pre nekoliko večeri na sceni u Burgonjskoj palati, on bi sa velikom strašću počeo da huli i da govori sve najgore o našem pokojniku. Njegovu profesiju teško je bilo poštovati, a da pritom ne budete osuđivani sa mnogih strana jer čim biste pokazali imalo interesovanja za njihove živote izvan scene, oni bi vas smestili zajedno sa njima u kuću bludi i nemorala.

No, sa druge strane ako biste zaustavili bilo kog drugog glumca u prolazu i priupitali ga o smrti koja se zadesila pre nekoliko večeri na sceni u Burgonjskoj palati, osetili biste neku drugu vrstu strasti. Više hrabrosti nego strasti da njegovu smrt uzvise kao kakvu tragediju i govore o njemu samo pohvalne stvari. On je bio njihov predvodnik i vođa. Un enseignant. Nikada, ni u najluđem snu nije napustio svoj L'Illustre Theatre.

Sem sada. Sada kada je morao.

Pre nekoliko noći, 17. februara, poslednji put izvedena je La Malade imaginaire. Trupa je imala još nekoliko zakazanih izvedbi, i radovala se svom proletnjem putovanju kroz Francusku i uveseljavanjem svoje publike. Međutim, koliko god da je neka skupina samostalna i funkcionalna, ako bismo je pustili bez svog vođe, rasparčala bi se u roku od nekoliko sekundi. Stoga poslednji put da smo ih videli zajedno zapravo nije bilo te noći 17. februara 1673. godine., već danas, 20. februara, sada, kada smo se svi skupili da odamo počast velikom Malade-u.

Ovo je prvi put u istoriji da jednog glumca sahranjuju na svetom tlu. Međutim, to je jedino u čemu je udovica Arman uspela. Sveštenika nijednog nije uspela da dovede da očita počast velikom Malade-u. Stoga će se jedan od glumaca iz njegove trupe obraditi mnogobrojnim poštovaocima našeg učitelja. Danas zbog toga niko neće biti osuđivan. Danas je dan žalosti pozorišta i književnosti. Dan kada je drama izgubila svoj veliki deo.

,,Poštovani gosti, zahvaljujem se svima koji su uspeli da prisustvuju poslednjoj predstavi našeg učitelja. Kraj njegove poslednje predstave izgledaće posve neobično: zatvorićemo ovaj kovčeg i postaviti ga u iskopanu rupu u zemlji.

Poslednji put kada smo ga svi videli bilo je pre tri dana, kada se naš velikan zakašljao na sceni i kada se nakon tri minute neuspešnog obuzdavanja svog stanja poklonio i jednostavno pao. Mada, koliko nas može da kaže da je stiglo da se pokloni pre odlaska sa pozornice života, zar ne? Stoga, hajde sada svi da se poklonimo za našeg Komičara koji nas je napustio na posve Tragičan način.’’

Vanja Popović: MUZIKA SFERA (Đordano Bruno)

Lord is my shepherd. Ej, pa to nije na mom maternjem jeziku. Svejedno, fino zvuči. Ček, odakle ja znam engleski? I znači li to da sam sada Džordž? Ipak sam rađen u američkoj koprodukciji! Pih, to ne znači da prestajem da budem Italijan. Ali, sebi za utehu, postaću reditelj, kao što su Papa i ružni veliki inkvizitor, koji u ovom trenutku čita moju presudu: „Kazniti dakle brata Đ. blago i bez prolivanja krvi“. Dame i gospodo, uradiću to bolje: Daje se na znanje, daje se na znaje! Neko će i ovaj Proglas izvrgnuti ruglu. Ali ako bolje od Hokus Preparandusa zna da uz pomoć Pokusa učini da čovek nestane, ne mora doći na Polje cveća. Ko to, pak, ne zna, neka dođe i divi se velikom Mađioničaru. Publika neka ne brine, dobrovoljac je već nađen i zakonski propisan.”

Naravno da ima mnoštvo svetova. Ali ovo nije najbolji. A nisam ni ja. Nekada će ovakve  poput mene stavljati na druga postolja. Sada se to radi nežnije, bez čupanja noktiju, kopanja očiju ili vešanja. U ime Boga.  In the name of the father, and the son and the holy spirit…Treba li sad da se pomolim Bogu? Je li to moralno u mom slučaju? Kako god, moram dostojanstveno izdahnuti. Dakle, pozabaviću se slavnijom tradicijom koju sam izabrao. Ovo je za Mirandolu. I brata Kopernika. I one koji tek stižu. A biće ih mnogo. Toliko da će tuđe ideje krasti, jer svojih nemaju.

 Da se vratim nazad. Da bi se dostojanstveno izdahnulo, mora se dostojanstveno udahnuti. A ja to ne mogu. Ovaj dim će mi načisto srediti pluća. Khm khm. Ništa gore od lošeg ispljuvka. Ja ću, narode, biti samo još jedan. Narode? Šačica jada, zapravo, a očekivao sam da prestupnika mojih razmera isprati veći broj ljudi. Sve više verujem u to da su došli da se dive količini drvne građe koju je Papa upotrebio za moje lansiranje u svemir. Ipak je ovim mogao da greje svoje časne dvore godinu dana.

Vreme je za još malo režije. Crkveni oci ne pišu baš najnadahnutije. Iznad trga leti golub, prvo opisuje čitavu “gomilu”- narod, vojsku, biskupčiće. Onda se lagano premešta na mene i inkvizitora. Potom, osetivši smrad jednog jeretika (a ja se pitam smrde li više jeretici ili oni verujući) prelazi na inkvizitora. Leti jednom, dvaput, triput. Počinjem da strahujem za njegovo teme. Ali uskoro shvatam da je trebalo da strepim nad presudom. Ćiribu ćiriba i malo smeđe božje milosti završava na isto takav komad milosti dragog nam Pape na papiru. Neko bi rekao rez, ali u lakrdiji nema stajanja. Ja kažem skut. I produženu ruku pravde izdaju njegove noge i on pada na pločnik, dvostruko šokiran. Sreća pa ima dovoljno pridrživača, da se lakše postavi na noge. Kad bih pustio mašti na volju, sve bi se ovo završilo mojim smehom, ali to bi bilo previše. Ipak odlučujem da gorim u miru.

Svoje poslednje reči pokloniću Njemu: Preuzvišenosti, ni ne shvataš koliko smo slični. Broj mojih ideja parira broju tvoje vanbračne dece. Obojica smo krotitelji. Ja konja, po imenu, a ti planeta, po pozivu. I obojica smo bezuspešni. Ja sam veoma rano promenio ime, a ti si uspeo da dopreš samo do onih koji u planete veruju. Nebo ti je još uvek ostalo nedostižno, iako mu služiš. I otkriću ti nešto, troma je tvoja Magija naspram Vasione. Čuješ li ovaj mehanizam? To se planete okreću. Znaš i oko čega. Kao što znaš da nema tog sveštenika ni crkvenog poglavara koji će ih zaustaviti.

Biće među malim narodom jedan i reći će da smrti nema, ima samo seoba. A ako ja posle svega odem u raj, ne valja ti posao, dragi moj Papo.

Ivan Benčik: GITARISTA (Elvis Presli)

Pilat mu tada reče: » Ti si dakle kralj? «;
Isus mu odgovori: » To si ti rekao da sam ja kralj.
Ja sam rođen i došao u svijet da svjedočim istini.
Tko je rođen iz istine sluša moj glas. «
- (Iv 18, 37)

He can move you from the rear
Drive you from your fear
Bring you through the mirror
He did it in Las Vegas
And he can do it here
Bob Dylan – „Went to See The Gypsy“

1.

Nekih 15 minuta nakon ponoći, telefon dr. Hofmana je zazvonio. Bio je to Elvis, žalio se na zubobolju koja ga nije popuštala. Trebalo mu je nešto za bol.

Naravno, dr. Hofman je znao da ga Elvis koristi da bi legalnim putem dolazio do željenih lekova. Američka ikona je bledela pred njegovim očima. Doktor je bio svestan da je Elvisov hobi prekomernog uzimanja lekova opasan, ali je u isto vreme znao da kada bi odbio da mu izda recept, verovatno bio otpušten i isto je tako znao da bi svaki zubar u državi Tenesi, ma vraga, u celim Sjedinjenim Američkim Državama skočio istog trenutka na takvu jedinstvenu priliku da privuče Elvisa za klijenta. Hofman je govorio sebi, da je svakako bolje da do svoje droge Elvis dolazi preko njega, nego da ih nabavlja na ulici, plus, Elvis je sve to uredno plaćao i znao je da ceni usluge koje mu Hofman pruža, tako da je ovaj drage volje skretao pogled i pretvarao se da je sve u redu.

2.

Te noći, Elvis nije sklopio oči. Prebacivao bi lekove sa jednog kraja usta na drugi pre nego što bi ih progutao. Počelo je da sviće. Šetao je svojim mansionom, bez cilja. Pogled mu je bio zakucan u vodu bazena, zatim u noćno nebo koje se povlači pred suncem. Oko 6 sati ujutro, probudio je svog rođaka i njegovu ženu da bi igrali reketbol sa njim. Elvis je bio na lekovima i govorio je nerazumno. Uz to, počela je da pada kiša. Rođak mu je rekao da bi mu bilo bolje da pokuša da odspava malo, a da reketbol mogu igrati kada kiša prestane. Na te reči, Elvis je izašao na pljusak, podigao je ruku i kiša je stala.

3.

Telohranitelji su završili smenu i došli su novi. Sa radija je dopirala neka muzika, Elvis je tražio da je ugase. Njegova supruga, Džindžer mu je nešto govorila, ali njegove misli su bile daleko, do njega su dopirali samo fragmenti njenih reči. Bolela ga je glava. Prolazeći kroz ogromnu prostoriju koju su Preslijevi nazivali dnevnim boravkom (iako je u nju moglo stati stotinjak ljudi) Elvis oseti vrtoglavicu i na trenutak je izgledalo kao da će pasti, ali se na vreme uhvatio za naslon fotelje. Sagnuo se i sačekao da mu se povrati ravnoteža i dah.

4.

Uspeo je da odspava pola sata. U snu su ga neprestano pratile vizije njegove majke, video ju je kako plovi u čamcu, ona ga drži u svom naručju i gleda ga sa osmehom, a on se hrani sa njene dojke, zadovoljan je i ne plače. Struja prljavog, izlivenog Misispija lagano nosi njihov čamac, iz reke proviruju krošnje i drveni krovovi Tupela. Kada se probudio, osećao se iscpljenije nego ranije.

5.

Nakon što je pojeo nekoliko kaloričnih sendviča, uzeo je novu dozu lekova i seo je za klavir. Posmatrao je dirke i razmišljao je o sirotinjskoj kapelici u Tupelu, kako ga je majka vodila za ruku, kako se u crkvi pevalo i plesalo. Obožavao je to. Odsvirao je par gospel pesama pevajući iz sveg glasa sve dok mu nije pozlilo. Istrčao je napolje. Telohranitelj ga je pridržavao dok je povraćao u dvorištu Grejslenda.

6.

Oko 9 i 30 Elvis uzima manju količinu pilula, uglavnom one za probavu, ali i one koje sadrže Kodein. Razmenjuje par reči sa ženom, ubeđuje je da je sa njim sve u redu i da je samo malo bled. Potom, odlazi u kupatilo noseći pod miškom knjigu Frenka Adamsa „A Scientific Search for the Face of Jesus“ koju je tih dana čitao.

7.

Probadajuća bol u grudima ponovo je naterala Elvisa da padne na kolena. Borio se za vazduh, bio je sav ulepljen od znoja koji je izbijao iz njega. Grčevito se držao za lavabo. „Proći će! Drži se Kralju, drži se!“ govorio je sebi. Glava mu je pulsirala i lice mu je bilo otečeno od bola. Ipak, uspeo je da se podigne.

8.

Polivao se hladnom vodom pred ogledalom u kupatilu veličine teniskog terena. Disao je glasno. Razmišljao je o neobičnom pozivu koji je primio pre neko veče, od nepoznate žene koja je nekako došla do njegovog kućnog broja. Bila je iz Katanuge i zvala se Pegi Li. Obratila mu se u ime fan kluba čiji je predsednik. Izrazila je svoju zabrinutost za njegovo zdravlje jer su tih dana kružile svakakve glasine. Elvis je bio iskreno i duboko ganut i vodio je dugi razgovor sa njom. Obećao joj da će sve biti u redu. „Vidimo se u Katanugi bejbi“, rekao joj na kraju.

9.

Pod dejstvom lekova, klozetska šolja mu je delovala miljama daleko. Vrtelo mu se, drhtao je, znojio se. Nakon par koraka, ponovo je pao. Nije dozivao nikog u pomoć, osećao je sramotu zbog svog stanja. Nosio se sa ovim sam.

10.

Osetio je znatno olakšanje kada je rastrgnuo košulju na grudima. Nekoliko dugmadi je palo na pod. Skinuo je glomazni kaiš kojim je bio opasan i uz veliku muku, uspeo je nekako da se oslobodi iz pantalona.

11.

Konačno se smestio na šolju. Čitao je, odnosno pokušavao je da čita, ali nikako nije uspevao da obuzda slova koja su se krivila i bežala pred njegovim očima. Čekao je da mu se creva opuste. Osećao je da nešto nije kako treba, osećao je kako ga telo izdaje. Krupne kapi znoja kapale su na stranice knjige.  

12.

 Naprezao je stomačne mišiće u želji za defekacijom. Poiskakale su mu žile na vratu i pulsiraju grčevito.  Ponovo glavobolja, mučnina i probadajući bol u grudima. Nije odustajao, naprezao se još više. Gledao je u vis i dozivao je Boga. Olakšanje je bilo kratkotrajno, a odmah potom usledila je velika i neizdrživa bol u grudima. Znao je da je to kraj.

13.

Oko 13:30 Džindžer je pronašla Elvisa kako leži ispred šolje, sa pantalonama spuštenim do članaka i sa uronjenim licem u sopstvenu povraćku. Telohranitelji su pokušali da ga reanimiraju, ali njihovi napori su bili jalovi. Ubrzo je prebačen u bolnicu, gde je 16. augusta 1977. U 15 i 30 proglašeno da je Elvis Presli preminuo.

14.

Svi cvećari Memfisa su radili danonoćno da bi zadovoljili veliki broj porudžbina. Tačan broj ljudi koji je došao da uputi poslednji pozdrav Elvisu nije poznat, ali u pitanju je više desetina hiljada ljudi. Bio je to jedan od najtoplijih dana te godine -12 ljudi je palo u nesvest. Da bi se odnelo svo cveće od Grejslenda do groblja Forest Hil, bilo je potrebno više od 100 kombija i ceo taj proces je trajao 4 sata. Dok su njegov kovčeg iznosili iz njegovog doma, iznenada se polomila grana na starom hrastu ispred kuće. Skoro je usmrtila nekoliko ljudi. 17 belih limuzina je predvodilo kolonu do groblja. Sahranjen je u mauzoleju velikana 18. augusta dok je bend svirao „How Great Thou Art“.

***

11 dana kasnije, pod okriljem noći grupa provalnika je upala u mauzolej sa namerom da ukrade Elvisovo telo. Morali su da obiju dvoja vrata, da probiju mermer i  debeli beton da bi došli do kovčega. Sve im je to pošlo za rukom. Međutim, kada su obili kovčeg – bio je potpuno prazan. 

Татјана Кнежевић: СВЕТАЦ СА ОВОГА СВЕТА (Патријарх Павле)

            ,,Његова светост, патријарх српски господин Павле је преминуо у Београду на Војномедицинској академији, после дуже болести, у недељу 15. новембра 2009. године, око 10.45 часова. Рано тог јутра причестио га је јеромонах Методије, а патријарх је касније умро у сну. Влада Србије је поводом његове смрти прогласила тродневну жалост у Србији (16, 17 и 18. новембар 2009. године)”- одјекује са радија.

            -У соби за сестре никада није било овако, само тишина и јецаји. Неизмерна туга, дуго је био код нас, све смо га заволеле. Увек је био ту да да прави савет и речи утехе, све смо биле више његови пацијенти него он наш. Истински пример доброте, мудрости и скромности, тиха вода која брег рони, човек јеванђеља. Својом благошћу, стрпљењем и љубављу учинио је много за српски народ. А колико је тек учинио за сваког појединца који му се обратио за помоћ и имао истинску жељу да разуме, саслуша и прихвати савет пун љубави. Увек је говорио: ,,Љубав је највиша врлина. Све што човек дели са другима смањује се, осим љубави. Што је више дајете више је имате”. - са сетом у гласу испричала је болничарка.

            -Огромна празнина и велика туга у мом малом дечијем срцу. Слично као када је умрла бака, само некако другачије. И мама и тата су тужни, зато и ја жалим. Не знам много о њему, али тата каже да је доста урадио за цркву, да се много народа вратило Богу, цркви и вери управо захваљујући њему и његовом личном примеру. Увек са народом и за народ, живео је скромно, онако како би сви прави духовници требали да живе. Тата га је једном срео у трамвају. Причао је о томе данима. Сви су били зачуђени и одушевљени, тражили су да их благослови. На крају је возач стао, рекао свима да изађу, стану у ред, и да улазе један по један, да их патријарх благосиља. Нико нема ниједну ружну реч за њега. – рекао је дечак.

            -Патријарх Павле је био светац у српском народу још за живота, то је чињеница, око тога је чак и српски народ био сложан. Имати патријарха који се вози трамвајем, ко је са народом у сваком тренутку а нарочито кад је најтеже, није мала ствар. То је давало народу снагу да издржи све недаће које су га снашле у ова зла времена. Његова мудрост нас је водила и бодрила, давала утеху и снагу, шта ће бити сада? Пазиће он нас са неба, али колико ће нас и даље гледати у небо? – додао је дечаков отац.

            „Не заборавимо никада да је зло кратког века, и само на изглед успешно и блиставо. Зато на злу, лукавству и превари не треба заснивати ништа, поготово не живот“ - то је био савет патријарха када сам му испричао своју животну причу. У ствари само сам дошао да дам значајан приход цркви, надајући се да ће то успети да опере моје грехе. Није био импресиониран сумом коју сам приложио већ је желео да поприча са мном.

-Видим сине да те нешто мучи, желиш ли да поделиш свој терет – рекао је. Нисам желео, али тај благи поглед пун мудрости ме је разоружао. Испричао сам своју крваву причу, био сам несрећан, било ме је срамота, али уместо на осуду наишао сам на охрабрење да остатак живота посветим добрим делима и племенитим циљевима. Увек постоји начин. Бог ће ми опростити кад успем да опростим себи. То је био почетак мог другог живота. Где постоји воља нађе се и начин. Заиста нема већег богатства од чисте савести и духовног мира. То сам научио, на један крајње неуобичајен начин.Сигурно нисам једини коме је његова светост указала на прави пут и открила и неслућени потенцијал за добра дела. Много је грешника наш Павле у праве вернике претворио. Моја браћа и ја га помињемо у свакој молитви, а то ћу наставити да радим до краја свог скромног а опет пребогатог манастирског живота. – завршио је монах.

            На сахрани његове светости патријарха Павла било је преко 600 000 људи, сви су дошли да одају последњу почаст и испрате једног Свеца са овога света. Сам патријарх Павле је то најбоље описао  „Када се човек роди, цели свет се радује, а само он плаче. Треба живети тако да, кад умре, цели свет плаче, а само он се радује“.    Академик Матија Бећковић оставио је аутентичну цртицу о Павловом испраћају: „Нико није тише говорио а да се даље чуо. Нико са мање речи није рекао више. Нико није лакше ходио земљом, а да је остављао дубље трагове. Нико није био мањег раста, а да се видео са веће даљине. Отуда ни више људи ни веће тишине него на његовом погребу!“

            Мени ће заувек остати урезана у памћењу ова његова мисао: „Када би се сви држали љубави ова земља би била рај. Али када би се сви држали оног што је мало мање од љубави – јер љубав је веза савршенства – када би се бар држали принципа „што желите себи то  чините другима: што не желите да чините себи, не чините ни другима, онда би земља ако не би постала баш рај, била близу раја“.

Бранислав Алексић: РТС КАБИНЕТ (Марко Тулије Цицерон)

Демостенове Филипике су дале велики допринос античкој реторици и смрти једног од највећих интелектуалаца старог Рима, МаркаТулија Цицерона.

- "Што не остаде неспособно муцало ооо ти Демостену, најлакше квиз питање новије српске квизике." добаци студент из последње клупе. Игнорисаћу га. Ипак су ту камере.

Како су то оне допринеле смрти овог врсног реторичара?

Читао их је. Писао их је. Посветио их је. Само не Филипу, већ свом имењаку. Марку Антонију. Храбро нема шта зар не мислите? Посветио их је човеку који је за живота знао само за тријумф. Био десна рука Јулија Цезара.

- "Ма човеку који је у то доба "пиии" највећу рибу античког света Клеопатру а исто би вероватно учинио и са Елизабет Тејлор 1963. године!" добаци исти студент. Мора му се признати прати филмску уметност и фино то повезује али је склон несланим шалама и сланом речнику. Срећа цензурисаће ово у програму и након што "Негуј мо србски језик" изврти неколико скечева на његов рачун ово ће све бити само ружна прошлост.

Тако је колега. Видите, овај Ричард Бартон тог доба био је фрајер, алфа. Није био неко против кога се смело говорити а Цицерон је написао чак 14 говора против Марка Антонија.

-"Ти си Звездин четник Марко ле! Четник Марко ле!"

Дефинитно момак није у реду са главом. Молим Вас колега контролишите се или напустите кабинет. Ово ће се емитовати и ваша породица ће ово гледати!

Дакле! Последњу годину свог живота Цицерон је провео у борби против Марка Антонија. После убиства Цезара, заједно са Антонијем је чинио две водеће личности политичког живота у Риму: Цицерон као гласоговорник Сената и републиканске идеје а Антоније...

- "За краља и отаџбину!"

У матер ти сељачку "пиии" ко те пустио на факултет. Питам га у параленом универзуму и дајем одговор у имену мог колеге који му је вероватно обезбедио седење на шлауфу недељу дана  након пријемног испита. Замишљам ту сцену и сладим се. Церекам се студенту и долазим себи. Не...Антоније као конзул и извршилац Цезаровог тестамента, истина склон успостављању личне власти.

-"Као овај наш хаа?! (смех праћен сласним гроктањем амебе од човека)

-Молим Вас колега. Данас говоримо о једној изузетној линости каква је био Цицерон и места за успоредбе нема. Дозволите да обављам своју дужност.

- "Прпа а?" (промрља)

Настављам даље. Цицерон је успјешно у почетку водио борбу против марка Антонија. Сенат му је био наклоњен и деловало је да ће изаћи као победник из овог дуела. Али, интерес и мач су често јачи од речи. Када су Октавијан, о коме смо говорили прошли час, и Антоније заједно са Лепидом нашли заједнички интерес и засновали Други тријумвират, Цицеронова судбина била је запечаћена.

- "Кокнули га а?!"

Цицерон је убијен...Убио га је шиптар Беким Арнаут. Застој. Смех. Поглед. Суздржавање. Непријатност. Црвенило. Читам цео слајд који се налази испред мене. У себи. Брзо. Убио га је Беким Арнаут један од шиптара који су допутовали из Албаније заједно са Лепидом који је намеравао да чине његову личну гарду јер су били добри у само једноме у убијању те је планирао да их искористи у борби против својих неистомишљеника при повратку у Рим Шиптари су насељавали на на на на на на Беким је рођен у породици Арнаут као најстарији од десеторо деце на на на Лепид га је предложио Антонију за овај задатак након што је договорено да је Цицерона најбоље уклонити са пута и да је сада прави моменат за то на на на Антонијев човек Титус Пуло...смех...то онај лик из серије "пиии" те Бог мислим у себи...глумим озбиљност...заједно са шиптарима предвођеним Бекимом Арнаутом одлази у ову мисију на на на на путу за Напуљ пресрећу Цицерона који је молио за милост, плакао, бацио се на колена, упишкио...УПИШКИО..."ПИИИ" ВАС БОГ ДА ВАС "ПИИИ" НЕНОРМАЛНЕ КОЈА КОЊИНА ЈЕ ОВО НАПИСАЛА МАЈКУ ВАМ ГЛУПУ "ПИИИ" ДА ВАМ МАЈКУ ГЛУПУ "ПИИИ" рекох у паралелном универзуму и одржах час до краја по написаном. Камере се угасише. Отиђох на хладно пиво. Одлих кап за покој славног Цицерона који изгледа није сам оголио свој врат и ставио га под мач плаћенику, односно извињавам се, шиптару. Након пива отиђох кући и навих аларм за сутрашњу епизоду предавања. Потом погледах филм са Рајли Рид у главној улози. Хвала СББ што мислиш на нас. Немадох тоалет папира те обрисах чарапом. Сад схватам помаму за папиром. Покушаћу сутра да се докопам ролне.

Јована Војводић: САФИРИ (Исадора Данкан)

Данканова је могла да удахне небо када би погледала у драго камење. А они, пошто су били њени, њедрили су осећај да је и то небо само њено. Можда баш зато што је изнад њедара тај осећај био најјачи. И мешао се са стегом, са леве стране само мало. Кад би осетила тај притисак при неиздрживом, њена рука већ би, механички навикнута, била принета ка том подручју. Онда би остајала ту пар момената, тако да се у том интервалу губио појам о томе зашто то чини. Зато што би тиме покушала да зло пригуши, али, боже, знала је да у томе никада није успевала, што ће сада? И што ће тако приморати шаке да не обухвате ишта оштро? Толико је била у договору са памећу.

У тим својим одсутностима, никада не би пропустила прилику да претанким, толико рафинираним прстима пређе преко урезбареног имена. Редоследно и полако, свако слово понаособ, осећајно: С Е Р Г Е Ј. Само би на последњем застала, притисла га врхом јагодице. Урадила би то сваки пут, непогрешиво и исто, а намерно. То слово за њу и свет значило је много. Али, тај се значај, додуше, разликовао. Његову лепоту су прогањали да би је имали или уништили. Ипак, Јесењин је био у свачијим рукама, али је то бирао, и одлазио онда кад их се наситио. И из њених се отргао својевољно, али неће моћи ту где је замислила, а гравер утиснуо, онда када јој је даровао огрлицу на празник Масленице.

- „Дора, душо, сија толико да се човеку уреже у памћење одмах!“, рече лејди Глови, смејући се гласно и неотесано, а Исидори је било подругљиво.

Није рекла ништа, узвратила је благим осмехом, из културе, јер није имала намеру да јој објашњава приглупост или смисао накита. Oдложила је есцајг и одгурнула чашу у знак одласка. Ионако је хтела да иде јер је касно. Мери је пошла за њом, додајући ешарпу коју је оставила за собом на столици. Обе се журно упутише ка вратима, док су домаћини вечери, угледни брачни пар, иначе љубитељи балета, из салона отпоздрављали гошће.

- Нисам имала на уму да ће ми Гловова бити у непосредној близини ноћас. Знам, исувише сам била непријатна, али... Кажи ми да је, макар изведба била достојна мене. Како ти се чинио assemble на крају?

Таман кад је хтела да изусти похвале поводом те фигуре која јој се заиста дојмила невероватно, Бугати се појавио на видику Promenade des Anglais и било је најбоље приближити се проширењу улице где би их аутомобил покупио. Возач је долазио на време, што је била последица његове беспрекорне тачности, а и тога што је знао да је Данкановој увек могло пасти на памет да успут нешто обиђу. И сад је инсистирала да је спроведе Ницом коју никада пре није упознала због учесталих проби и наступа. Возећи се, град ју је уместо да окупира знаменитостима, због лепоте, отерао у сањарење. Она напросто више није учествовала у тренутној туристичкој угодности. Замислила је да је у кадру, да је гледају и да је лепа чак и када није у покрету плеса. Пожелела је да се, када је већ у кабриолету, придигне на колена и рашири руке; пусти ветру да би дисала што дуже и јаче. Испустила је укосницу на предње, сувозачево седиште, да би јој коса пала преко рамена. А та рамена ваља открити, да лепше делују. Повуче крај ешарпе удесно, скидајући је, када су ветар и седамдесет километара на час повукли тај исти део одеће ка фелни аутомобилског точка, тако да њено силовито одупирање, возачево успоравање, Мерино трзање, нису помогли. Мери је испустила њену подлактицу.

Гурнувши је преко десне бочне стране аутомобила, тело јој је било ван возила, привијајући се ка ивичњаку коловоза. Али, глава је претходно, услед силе гравитације, потпала под раткапну, мотајући свилу и... око метала.

Точком јој је прекинут осовински коштани стуб на петом вратном пршљену.

Та ретка врста сафира у ком је кристална структура таква да се при светлости на њему укаже звезда, расула са њеног врата у парампарчад. Падало је дијагонално. Личило је на реку.

Tatjana Jekić: PUKOTINE (Neda Arnerić)

„Опростите ми што нисам савршена. Што никада то нисам ни била. Нисам умела. Неснађена у свему, покушавала сам да пронађем свој мир. Ја не умем да се претварам, да будем неко ко то заиста нисам. Опростите. Нисам парче меса које ви етикитирате као пожељно или одбацујете. Па ја чак себе и не сматрам лепом. Никада нисам умела да будем задовољна својим одразом у огледалу, нити ћу. Опростићете ми на мом безобразлуку да бар у овом тренутку проговорим о својим мукама. О бестидности да ме нешто мучи изнутра док милиони гладују, људи свакодневно умиру. И ја умирем изнутра. Не желим да се уклопим у калуп који сте ми наменили. Нисам само слика без тона. И ја сам човек. Боли ме. Нешто изнутра ме пече и не знам како да станем на крај тој тескоби. Мора да је лепо пробудити се без иједне мисли. Спокојан и срећан. Мора да је лепо, ја не знам па зато опростите. Није лако живот посветити нечему а затим се осврнути натраг и не видети ништа што испуњава моју душу. Ако то нисте доживели, немате право да ми судите. Бар се потрудите. И не, ово неће проћи само од себе. Верујте, годинама се надам да ће осванути јутро без тескобе, али не иде. И не, неће бити добро. Одавно није и не изгледа да ће икада бити. Депресивна сам. Није ми добро. Како се усуђујем да ово кажем, не знам ни сама. Спалите ме, али тако је. И не, нисам незахвална на свему што имам, далеко од тога. Не знате ви какав је осећај пробудити се без жеље да отвориш очи, да икада изађеш из кревета. Кладим се да то не можете ни да замислите. Све што видите јесте осмех, па како се иза њега може крити икакав проблем. Незахвалница, безосећајна особа, дрзница. Како може поред свега имати икакав проблеm? Да, да, знам да то мислите. Глумица која је од малена имала све животне погодности. Али ништа није онако како изгледа. Све што сте ви имали, ја нисам. Оне ситнице, вама безначајне ствари, мени су остале велика жал. Детињство, прве љубави, младост, дечије туге и среће, ја сам изгубила. Све сам подредила послу који нисам пронашла ја, већ је он пронашао мене. Пронашао и однео делове који ће заувек у мени остати неиспуњени. Пуна пукотина треба да се осмехујем и говорим вам како је све одлично, како не постоји ниједан проблем. Због нечег, непознатог и самој мени, проблем постоји. Знам то. Осећам га у бесаним ноћима када тескобе наиђу. А онда уследи тама на коју сам се навикла. Више ме и не плаши. Па како то и да уплаши особу која се читав живот борила и тежила ка бољем, већем, нечем значајнијем. Но и то као да није било довољно. Заврши факултет! Глума није прави посао. Неће то довека трајати. На срећу, или несрећу, трајало је. Управо то ми је и донело мноштво успомена и лепоте у животу. Колико ми је дала, толико ми је и однела. Можда су ме моја кроткост и помиреност са свиме коштале мира. Можда сам требала да се борим са животом, да се рвем, да не дозволим да ме ишта боли. Али, онда то не бих била ја.

А онда кад заклопим очи заувек, причајте на сва уста како сте ме добро познавали. Да никада нисте могли ни да помислите како се иза нежног погледа и осмеха крила бол. А ти животе, опрости на свему. Ја сам теби давно опростила све!“

Marija Marković: KLUB 27 (Ejmi Vajnhaus)

„Живи брзо, умри млад и буди леп леш.“

  Џенис Џоплин, Џим Морисон, Курт Кобејн, Џими Хендрикс...само су неки од уметника који су свој живот окончали у 27ој години живота, а онда и ја...

Врата мрачног Клуба 27 отворио је бразилски пијаниста Александар Леви .

Првокласни уметници, ношени теретом славе од ње и страдају, да.

Прича о Клубу кренула је од самоубиства Курта Кобејна, после више покушаја, он је себи одузео живот у 27ој години живота, пуцавши себи у браду. Мајка Курта Кобејна Венди рекла је: „Сада је отишао и придружио се том глупом клубу. Рекла сам му да не улази у њега.“ За чувени Клуб сазнало се тек 1994. године, након овог догађаја.

Било ми је тада 11 година.

Своју музичку групу основала сам са својих 10 година, под називом „Свит ен Сор“, да имам потенцијал, знало се и видело још и тада. Немирног духа била сам, са својих 13 година избацили су ме из позоришне школе, јер сам, замислите, сама избушила нос како бих ставила пирсинг, нисам то видела као неки проблем.

Са својих 13 година сам добила гитару, са 14 сам написала своје прве композиције.

Било је питање тренутка када ће ме неко приметити и помоћи да остварим свој сан -постанем џез певачица.То се и десило 2002. године, тада сам потписала уговор са једном познатом кућом и почела да се пењем лагано степеницама које су водиле ка врху, бар сам ја мислила да је тако требало да буде.

   Свој деби албум издала сам године 2003., под називом „Frank“, волела сам да стварам музику, то ме је испуњавало. Критике су ми биле наклоњене, побрала сам их много, освојила и награде, поредили су ме са неким звучним именима музичке сцене.

   Други албум је направио бум на светској, међународној сцени. А ја... Ја сам се осећала као у својој песми

https://youtu.be/KUmZp8pR1uc

Нисам могла да се носим са теретом славе. Мој немирни дух ме је водио...обузимало ме је све то, хтела сам само да пробам  оно што су волели сви млади, мој партнер Блејк ми је мало помогао у томе. Бивала сам све слабија на пороке, а имала сам све предиспозиције да постанем велика звезда, то сам касно увидела, када ме више није било, након моје 27. године.

   Волела бих да се извиним свим мојим верним фановима, знам да сте ми били велика подршка у сваком тренутку, али ја сам била недовољно јака за сав тај терет који је са собом слава носила.

 Посебно извињење дугујем публици из Београда, они, због мог сивила и обузетости пороцима, нису чули ни минут квалитетне музике коју сам итекако знала и да направим и да отпевам.

Ваша, аутодеструктивна,

Ејми.

Милица Милошевић: РАЗЈАРЕНИ БИК (Владимир В. Мајаковски)

април 1930.

Мрак се пробијао кроз московске улице. Опет су му одбили молбу да напусти Русију.

Крупним нервозним корацима газио је по соби. Паркет је шкрипао. Сат је откуцавао секунде, минуте.

Лучше умереть от водки, чем от скуки! ((„Боље умрети од водке, него од досаде пуке!“))

Волео је живот и умео је да ужива у истом. Бројна путовања, још бројније љубавнице, скупови, револуције. Ове вечери знао је да неће умрети од алкохола, а ни од досаде. Знао је да га то неће убити. То је сад могла да учини само власт, други људи или он сам.

В этой жизни помереть нетрудно. Сделать жизнь значительно трудней. ((„У овом животу није тешко умрети. Изградити живот далеко је теже.“))

Осуђивао је самоубиство – то је била ствар кукавичлука. Побећи од мисли, речи, живота... то је за њега било непојмљиво. Опет, многи су то учинили – многи које је познавао. Крајем децембра 1925. године добио је вест о смрти руског песника. До свиданья, друг мой, до свиданья… ((„До виђења, друже, до виђења...“)) Кажу: самоубиство.

“А к Есенину?” (Прошло около двух месяцев после его смерти.)

Вообще к покойникам я отношусь с предубеждением. ((Два месеца након смрти Јесењина: “Према мртвима имам предрасуде.“))

Вероника Полонска је бојажљиво закорачила у собу. Њен Волођа седео је у мраку, с главом у огромним шакама. Белина његове кошуље избијала је у мраку.

Опет је ишла у позориште.

Још увек није оставила свог супруга.

Знао је.

Висока мушка фигура прекри оно мало светлости која је још увек долазила с улице и баци сенку преко Вероникиног лица. Била је лепа. Уплашена, али лепа.

Ненавижу
всяческую мертвечину!
Обожаю
всяческую жизнь! ((„Мрзим све врсте лешине! Волим цео живот!“))

Дао јој је двадесет рубаља за такси и послао је кући, супругу. Ионако се њему увек враћала после свих састанака. Изашла је у ходник и иза ње се чуо само звук потпетица на каменим степеницама.

Један корак – звук потпетице – пуцањ.

Лошади никогда не кончают самоубийством, потому что, будучи лишены дара речи, они не имеют возможности выяснять отношения. ((„Коњи никад не извршавају самоубиство јер су лишени дара речи, самим тим не могу разумно да се односе према томе.“))

Потрчала је уз степенице. На поду у соби лежао је Волођа. На левој страни кошуља је све више почињала да се црвени. Последњи пут погледала га је у очи, без гласа. Мртва рука испустила је револвер. Умро јој је у наручју.

 Это не способ (другим не советую), но у меня выходов нет. ((„Ово није начин (другима га не препоручујем), али ја немам излаза.“))

***

Советский экран, 1990.

Сећам се те вечери, тог кобног 14. априла. Био је нервозан, очекивала сам још једну љубоморну сцену у низу. Није било тога. Дао ми је новац и рекао да идем... И отишла сам. Није прошло много док нисам чула пуцањ. Била сам уплашена. Утрчала сам код Волође и видела пиштољ из ког је још увек излазио дим. На Волођиним грудима била је црвена мрља. Појурила сам ка њему уз врисак: „Шта си то учинио!?“ Покушао је да подигне главу, али није успео. Био је блед. Било је касно за помоћ. Умро је.

Anica Subotić: SMRT KURTA KOBEJNA

„Previše sam ekscentrična i ćudljiva dušica! Nemam više strasti, i zato zapamtite, bolje je sagorjeti nego izbledjeti“, posljednje su riječi Kurta Kobejna, napisane u oproštajnom pismu.

Nije imao vremena da napiše baš sve što želi. Morao je završiti ono što je htio prije nego što se iko probudi. Potipisao je pismo sa „mir, ljubav, empatija. Kurt Kobejn“, zatim je otišao po pušku.

Dok je prolazio pored kuhinje, ugledao je linije na vratima kojim su on i Kortni obilježavali rast njihove ćerke Frensis. U tom momentu, posljednja iscrtana linija bila je na visini od 79 centimetara. Više nikada neće vidjeti te oznake na zidu. Bio je ubjeđen da će joj biti bolje bez njega.

Noseći piće, pušku, peškire i heroin otvorio je dvorišna vrata i krenuo preko travnjaka. Jutro je svitalo u Aberdinu. Nikada neće kupiti imanje o kojem je maštao. Nikada više neće vidjeti svoju majku, sestru, oca, ženu i dijete.

Polako je otišao do staklenika. Nije mogao biti odlučniji. Isplanirao je ovaj trenutak do detalja. To je uvijek bilo u njegovoj podsvijesti, kao dragocjeni spas, jedini lijek protiv bola. Želio je da se oslobodi bola koji nije prestajao.

Izvadio je pušku, skinuo je jaknu, otišao je do lavaboa i nasuo malo vode u svoje kuvalo za heroin. Popušio je posljednju cigaru, popio piće, uzeo je polovinu herioina koju je stavio u kašiku. Zatim se ubo odmah iznad lakta i osjetio je kako lebdi iznad prostorije. Lebdio je sve brže i brže, osjećajući kako mu se disanje usporava. Uzeo je pušku, namjestio je cijev ispod nepca. I nestao je.

„Bio je očajan, ali ne i dovoljno hrabar da bude ono što jeste. Jednom kada to uspijete, ne možete pogriješiti, jer ne možete praviti greške ako vas ljudi vole zato što ste to što jeste. Ali, Kurtu nije bilo bitno da ga drugi vole; on jednostavno sebe nije volio dovoljno.“ – Dejv Rid

Душица Краговић Обрадовић: СТРАХ ОД ПАЦОВА (Јованка Броз)

Била је прва дама СФРЈ-a. Прешла је пут од живог симбола једне земље до мучне изолације. Жена Јосипа Броза, прва другарица СФРЈ-а , окончала је живот у руинираној кући без основних услова за живот. Након Титове смрти, Јованки је уследио пакао. Поред национализовања  њене целокупне имовине, Јованка је стављена у кућни притвор. Њен дотадашњи живот је промењен из корена. Кућа је полако почела да се осипа и урушава. Страх за властити живот се полако усељавао у њено биће. Једне вечери се суочила са својим највећим страхом. Док је крај свеће покушавала  да чита, зачула је пригушено  лупкање по поду. Учинило јој се да паркет крцка од претеране студени. Међутим, истина је била много другачија. Јованку је те вечери посетио њен највећи страх. Понела је свећу како би се уверила о чему је реч. Срце јој је тукло све снажније, док на тренутак није потпуно стало. Видела је пацова који је улетео у пукотину у зиду. Тешила  се да је то било пуко привиђење, али је знала да је вијугави реп, који брзо нестаје у рупи, једина истина. Страх од глодара је био већи од глади, хладноће и прогона. Тада је схватила колико је тешко преживети живот. Страх који је обузимао био је све јачи и присутнији. Знала је да тај глодар није сам. Страх који је носило сазнање о брзини њиховог размножавања ледио јој је крв у жилама. Сан јој није долазио на очи, које су колутале наоколо при сваком шуму. Свеће је било све мање и мање. Знала је шта значи нестанак светла. Звуци у њеној глави били су заглушујуће гласни, а страх је полако помрачивао Јованкину свест. У једном моменту јој се учинило да их је све више и у њеној свести су неуморно играли коло. Више није да контролише своје мисли, које су убрзавале рад срца из минута у минут. Срце је у једном тренутку потпуно занемогло и одустало од бробе. Страх га је надвладао. Живот је живела достојанствено и гордо, чак и у тренуцима најпаничнијег страха. Кажу да је умрла од срчаног удара, али не кажу  шта га је изазвало. Умрла је 20. Октобра  2013. године, у 88. години живота. Отишла је како је и живела-са широким  осмехом на лицу.

Катарина Перић: У ЗЕМЉИ КАКТУСА (Волфганг Борхерт)

Месец је блед и болестан. Зато сам дошао. Желим да спавам.

 Дозвољавате, пуковниче? Бар да једну ноћ отпочинем? Дозвољавате да се одморим ове ноћи од распореног меса на земљи кактуса? Чујете ли? Чују се гласови. У ваздуху. У ноћи. Мртви су то. Много, много мртвих. Они се ноћу тискају у ваздуху. Чујте! Славослове укидање живота младог ратника! Наредите ми сада пребројавање шупљих људождера! Узимам одговорност!
Ево, с ове стране врата ја коначно удишем живот и покрећем хорду гласова у побуну. Дижу се из океана, из степа и улица, долазе из шума, из рушевина и мочвара, црно замрзнути, зелени, распаднути. Дижу се једнооки, безуби, једноруки, једноноги, смрдљиви.
А ја их предводим из бледе кутије своје млађане јетре. Па нека и погинем, ако је то цена боја, али ја ћу ослободити гласове. Из јетре, разуме се. Чак је и Исус сит света. Па зар ја да се правим праведнији од њега?
А ако случајно чујете гласове, Ви им кажите да ћу им доћи ускоро. Јер сада чујем као у загонетки, а онда ћу као кухињски сат.
Не спавајте. Јер у тим ноћима кад долазе мртви, Месец је блед и болестан.
Нека кажу „млад је“.
Ја свеједно јурцам да сакупим своје зелене године.
И нека кажу „луд је“.
Мени је бела кутија удобнија од црне земље.
И нека само спомену да сам ништаван!
Ја ћу им речју распорити утробе.

Дозвољавате ли да бар ове ноћи будем Месец?

Filip Pandžić: VELIKI DEČAK SA KRUPNIM PLAVIM OČIMA (Kurt Kobejn)

– Kada porastem postaću poznata rok zvezda i ubiću se sa 27. godina. – rekao je mali plavokosi dečak svom drugaru.

Između ostalog, to mu je i bilo u krvi. Prelaz od besa preko tuge do poleta i nazad od oduševljenja preko nelagode do nemira je bio urođen.

Za života ništa češće nije pisao i izgovarao kao:

– Mrzim sebe i hoću da umrem.

Izuzetno čudno za osobu koja će za kratko vreme ostvariti nešto o čemu mnogi sanjaju. Međutim, nije sve u slavi, novcu i popularnosti. Ima nešto i u očima.

– Boli me stomak. Daj mi to ovamo! – uzeo je kombinaciju raznih narkotika uključujući i heroin i uneo u sebe. Zatim je uzeo gitaru i seo na pod. Žice bi se oglasile tužnim tonom, a on bi zaplakao. Razumeli su se. S druge strane, ljudi su ga gledali čudno, s određenim podozrenjem.

– Bio je tako veseo! – govorili su svi koji su ga poznavali od malih nogu i zaista, bio je to nekad veseo i srećan dečak. Često bi pevao, svirao, crtao... Međutim, želeo je da ima porodicu, da bude dete mame i tate i da ih drži za ruke, a to nije imao.

U školi je stvorio svoj alfabet. Umesto ABC, započinjao je sa LSD. Bio je tako mali i tužan, šta dete zna šta je tuga! Opet se obratio svom drugaru rekavši mu:

– Jako me boli stomak. Ti si za sve kriv...

Ubrzo je odustao od škole, nije to za njega. Tražio je utehu u muzici, voleo je da svira. Stvarao je svoj svet, u tome bi jedino uživao. Samo postoji jedan problem, a to je slava.

– Druže, ja ne mogu ovo... Ne mogu da se pretvaram da volim aplauz kad ga ne volim. Ne volim ovacije publike i divim se ljudima koji u tome uživaju. Šta se ovo dešava? – upitao je veliki plavokosi dečak svog drugara.

A onda ona! Pojavila se u mračnom klubu kao svetlost na kraju tunela. Ta svetlost je kratko trajala, ali je urodila plodom. Stvorila je jedno malo divno stvorenje, čisto, istinito i golo.

– Neću da se vežem za tebe. – govorio bi joj na početku razgovora kojem nije bilo kraja. Samim tim bio je vezan od prvog trenutka, a da to nije ni znao.

I tako redom, odvratna slava, droga kao lek, koncerti i jebeni stomak.

– Mrzim sve ovo... Mrzim! I tebe mrzim! Mrzim i sebe i hoću da umrem. – vikao je staloženo na svog drugara.

Od tada je njegov život za sve postao tišina. Niko nije znao ništa o njemu, a on je sedeo na podu sa suzama u očima i komunicirao sa žicama. U glasu bi im se čuo sinhronizovan elegičan, setan, bolan, žalostan, tužan i osetljiv ton.

Popio je „svoje“ lekove za stomak, nazvao svoju svetlost da joj kaže da je voli i poslednje reči uputio svom drugaru:

– Ljudi su tako dobri. Tužan sam jer ih mnogo volim. Plaši me ta dobrota prijatelju. Moj mali svet je kao ja nekada, srećan i radostan. Užasava me činjenica da će postati kao ja sada. Mrzim ljude samo zato što ih volim. A ja sam samo previše osećajan. Sve će biti veselije i srećnije bez mene. Čuvaj mi porodicu Boddah. Mnogo ih volim...

9. SMRT

U novoj temi, vaš zadatak biće da literarizujete, tj. u obliku kratke priče predstavite smrt neke poznate osobe: umetnika/ce, književnika/ce, naučnika/ce, filozofa, političara/ke, sportiste/kinje, itd.

Skrećemo pažnju da ovaj zadatak, kao i prošli, ne traži od vas da da samo biografski opišete okolnosti pod kojima je neka ličnost preminula; imate slobodu da pustite mašti na volju i da imaginacijom dopunite mesta koja je je istorija ostavila praznim, ili da  čak i izmenite istorijske podatke u korist prozne estetike. Na primer, verovatno nije bilo ničega naročito uzbudljivog u načinu preminuća Nikole Tesle ili Alberta Ajnštajna (obojica umrli prirodnom smrću), ali njihove se smrti, u skladu sa njihovim ličnostima, mogu predstaviti na fascinante fikcionalizovane, instrospektivne, simboličke i metaforične načine. Sa druge strane, kao temu možete odabrati i ličnost koja je zaista i imala dramatičnu smrt (Sokrat, Karađorđe, Kobi Brajant); naravno, i u tom slučaju vam je dozvoljena fikcionalizacija/literarizacija događaja.

U ovom zadatku nema dodatnih stilskih, tematskih, motivskih ili jezičkih ograničenja.

POSEBNA NAPOMENA:
- U podnaslov priče napišite ime vaše poznate ličnosti.

***

Radovi se moraju poslati do petka, 20. marta. Ukoliko imate pitanje u vezi sa pisanjem priče, molimo vas da ih usled okolnosti uputite mejlom, umesto da dolazite na konsultacije. Hvala na razumevanju.

Srećno pisanje!

Ivan Benčik: TEŠKA VREMENA (CRKNUTI VRABAC NA KIŠI) (bez O)

Bila su neka teška i čudna vremena, kakva se pamte i prepričavaju u kasnijim danima. Spaljenici su žilavi. Prinuđeni su da budu takvi. Sav živi svet zna da pre ili kasnije nastupa suša ili nestašica dragih im resursa, jer Majka Priruda je zla i prepredena majka, u stanju da te s vremena na vreme iscedi,baci i šutne u bubreg, divljački. Iznenada se nađeš nasukan na nekim stenčugama usred ničega, ležiš na samrti, na mukama i ispležen, vidiš senku kružećih lešinara , a Majka ti se sve vreme smeje sa visine, gledajući te u patnji. Test čvrstine, neizbežan i brutalan.

Znam par ekstremnih primera, priče iz prve ruke, šta su neki primerci te specifične vrste ljudi činili u takvim danima. Slušajući neke urbane bajke, izmišljene u trenucima apstinentne inspiracije, neke ekipe su svaki dan pešačile stazicama Kelebijske šume tražeći njena tajna mesta. Ništa nisu našli, uzalud su bacili nedelje truda, ništa više. Priča mi drugar da su neki među njima zatim iznajmljivali čamac i pretraživali trske Palića, tragajući za skrivenim sadnicama. Takvi su bili manijaci i na takve akcije su bili spremni. Ipak, treba skrenuti pažnju da su bili u pitanju meseci, tri, četiri ili čak pet, nezapamćene suše. Slabi su se treznili ili su se sjebavali nečim drugim, drugi su se uzdali u sreću i kanalisali unutrašnjeg Hajnriha Šlimana i tragali su za mitskim plantažama inspirisani svakakvim besmislicama i šarenim lažima. Neki su se pak upustili u stanje neke vrste hibernacije, nalik na zimski san.

Većina vremena mi je išla na pisanje kratkih priča i na basket sa drugarima.

U pisanju sam smešan, na basketu nisam. Imam brzinu, veštinu i neki trik u rukavu.

Ne izlazim kada nisam prinuđen. Pišem haiku. Gledam serije. Spremam par ispita, ali ne izlazim ni na jedan. Navlačim se na kamel cigare i na tri kafe na dan. Ne spavam.

Kada bi ipak, naišli na neke buksne, vikali bi u glas – Chalice In The Palace!  Skakali bi srećni u krug, imitirajući indijanske šamane.

Takve su situacije su bile retki slučajevi na kraju.

Murija nas maltretirala bez prestanka.

Murija je radila svašta tih dana. Izađem na ulicu i tu su, čekaju, panduri u civilu, uvek u civilu, startuju me iste sekunde kada me ugledaju.

- Imate ličnu? Kuda ste se zaputili?

- Imam. Ja na faks!

- Ajde sad vadi sve. Svaki džep da isprazniš. I stavi ruke tu na zid da te ja pregledam.

Pandur me ispipa. Ne treba paničiti kada te pipaju. Nikad ne iskazuj nemir.  Čak ni kada vam diraju genitalije, inače ćete se naći na parkingu bez igde žive duše, pandur će vam svući gaće i vaša naga guzica će drhtati na jesenjem vetru. Značka znači da jedan stranac ima u rukama vlast da vam pregleda muda, anywhere, anytime.

- Čime se baviš?

- Ja sam student.

- Čime ćeš se baviti kada završiš fakultet?

- Mislim da ću biti pisac.

- Daj zajebavaš me.

- Ne, ne zajebavam vas.

- Da li ti duvaš lepak mali? Sumnjiv si!

Pandur mi se izruga i pusti me na kraju. Teška, hladna, vremena. Naježim se kad ih se setim!

Марија Гагић: ДИЈАЛОГ СА СМРТИ (без Е)

Мисл’ћи да сам умрла, ц’лог тог дана (до чиј’г краја ниј’ остало много) и н’колико дана након, упућивала сам разна питања особама око м’н’, за кој’ сам сумњала да су прим’тили н’што н’обично. Одмах сам назвала Њ’га, писала сам Ани, тражила да с’ нађ’мо. Они - ништа н’ прим’ћују, ништа ми н’ пријављују. Ја - тр’п’рим од н’к’ бол’сн’, грозничав’ слутњ’ да ми с’ св’ ово привиђа и да ј’ до сада сигурно в’ћ н’ко прим’тио (а то ниј’ било т’шко уочити!) да сам в’ћ ув’лико покојна. Са собом сам рашчистила, да с’ разум’мо. Ниј’ ми т’шко пала моја смрт, в’ћ то болно, трагично сазнањ’ кој’ у м’ни буди н’описиви очај, да ј’ моја Породица у шоку ј’р виш’ н’ ‘гзистирам на овом св’ту у оној мат’рији на коју су с’ навикли. Наравно, нисам ж’л’ла да друг’ људ’ компромитуј’м тим нимало пријатним случај’м, да н’ср’ћн’ (али ср’ћн’, авај!) пролазник’ оставим у н’в’рици, да им постан’м трагични факт и пот’нцијална траума. Д’цу, трудниц’ и особ’ слабог срца нарочито бих вол’ла да пошт’дим тог призора. Било ми ј’ жао возача и свих путника. По св’му суд’ћи, Н’ко ј’ пошт’д’о и м’н’.

-Па добро, шта с’ д’сило, шта ми мрачиш ту, говори виш’! - б’з стрпљ’ња ј’ р’кла Ана.

-Па ништа, за мало да м’ удари аутобус данас, буквално сам с’ поздравила са животом, али ништа с’ ниј’ д’сило, изгл’да.

По’тизовала сам јој ту ситуацију, да с’ н’ брин’. Чак, трудила сам с’ да звучим врло оптимистично и духовито.

Уп’кло поподн’ ср’дином с’пт’мбра, враћам с’ из Ср’мских Карловаца. Врућина - н’описива. У Ј’вр’јској - гужва. Уморно, б’звољно окр’ћ’м главу на задњ’м с’дишту таксија да пров’рим да ли с’ н’што кр’ћ’ пут’м или ј’ слободно за н’дозвољ’н излазак из кола и пр’трчавањ’ на п’шачку стазу. Ид’ градски, али ј’ дал’ко. Излазим, зап’тљавам с’, корак сам даљ’ од кола, а п’тица која јури да м’ покоси пролази испр’д м’н’ укоч’н’, уплаш’н’, јао-будало-ј’дна-погинућ’ш, ипак жив’! Снажно струјањ’ загушљивог ваздуха и прашин’ ми шаљ’ поруку: добро си с’ извукла. И ништа.

Одј’дном, постала сам св’сна најмањ’ дв’ р’алности кој’ су с’ тада укрстил’. Ј’дна ј’ она у којој м’ ј’ ударио аутобус и у којој нисам имала шанс’ да пр’живим, а друга ј’ ова сада. Живим, очигл’дно, испуњавам св’ услов’: диш’м, размишљам, ш’там, срц’ ми куца - значи да ј’ то - то.

Страшна ми ј’ та помисао да мислим да сам жива, н’ знајући да пот’нцијално нисам. Ја н’ могу са сигурношћу тврдити да сам дожив’ла смрт, али исто тако н’ могу доказати да ј’ св’ ово прој’кција коју Н’ко и ја стварамо да бих лакш’ подн’ла бол због сопств’ног губитка (ако чов’к самога с’б’ мож’ да изгуби) или изласка из круга живих. Онда бих са правом могла да тврдим да сам ја стварна, а ви нист’! Али то вама виш’ ништа н’ би значило. Мојој мами понајмањ’. Ј’дна мисао вуч’ другу и гл’ - како ј’ т’к онима који изврш’ самоубиство! Настављају да жив’, проживљавају сваки мом’нат као да с’ ништа ниј’ догодило, покушавају у б’сконачност. Да ли жал’ за н’усп’лим покушај’м, да ли с’ захвал’ Њ’му на поклоњ’ној шанси настављајући да 'жив’' даљ’? Свакако, ј’дно ј’ изв’сно - у првој р’алности ми их сахрањуј’мо.

***

Има Д’сница у 'Прољ’ћу' ј’дну причу која ј’ вр’м’ном пр’расла у ј’дну од најтужнијих п’сама кој’ сам прочитала. Мајци умир’ ј’дини син, а она то н’ сазнај’ тога дана, нити сутрадан. Људи око њ’ д’л’ ту страшну тајну, тај злочин над том мајком (али и тим д’т’том), која проживљава б’збрижно и насм’јано св’ тр’нутк’ н’знања у којима њ’ног малог сина виш’ н’ма. Та њ’на ср’ћа у н’знању м’ боли. Њих двој’ су у различитим р’алностима, она н’ слути да јој ј’ син умро, а њ’н син и н’ слути да ј’ за ц’ло свој’ мало м’сто, али н’ и за мајку, мртав.

Тог дана, пр’скочила сам рупу у з’мљи у којој ј’ д’чак трагично завршио свој живот. Н’погр’шиво сам слутила - Нови Сад и Ислам Грчки снажно су с’ испр’пл’тали и у сауч’шћу пољубили. 

Ивана Јањић: ЈАДНОГ ЛИ ПИСЦА (без Е)

Латица полако пада на врх мог носа. На дах ми пажња попушта, а онда тишину нагази болна слушна симбиоза – шапат и тихи, најтиши плач на кугли која мили око Сунца у свом лутању кроз космос.

Прошли смо ово. И звања и плакања. Прошла су само три (читава) дана од растанка и договора да нисмо њањави и плачљиви, и да такви и настављамо. 72 сата ко фол храбрости која нас полако напушта. И он који кроз плач кука како би одмах дојурио назад. Сада схвата своју махнитост, мањак размишљања. Фалимо му. Боли га у грудима. Фали му удобност познатог и малог, мајушног, ког се прошлог (и овог) јуна тако здушно гнушао.

Плачи слободно, говорим му.

Стварно сам мислила да ћу моћи да му понудим потпору

сламку спаса

разоноду

мотивацију.

Тражила сам макар слово, макар слог, пар њих згрудваних, којима ћу помоћи, али нисам могла – сваки сличан напор испада исфорсиран, сувишан и потпуно поражавајући. Управо сам уписала факс. Маштам да ћу бити писац. Јадног ли писца, закључим у глави – слогови га угушили при покушају изговора.

Да сам му малочас казала оно што сам мислила у суботу, чуо би да само повратак има смисла.

Да сам могла, казала бих да га породица воли и схвата (да зато, ваљда, и постоји).

Да схватам ја, и данас и сваког дана.

Да га знам, истински, да знам да му фали љубави и схватања.

Да тамо радост пркоси свима, па што би он био другачији? Примитивно, знам. Дволично, знам. Макар долази из срца.

Да сам му малочас казала оно што сам мислила тада, што мислим и сада, чуо би да само повратак има смисла. У познато, у малограђанско (мисли он), али са нама.

Али, нисам пустила да ишта од тога напусти моја уста.

Потврдила сам му да будући дани морају бити бољи,

да има способност да изгура ово до краја,

да нужност проналази одважност.

Самим тим, мора издржати макар још пар дана. До празника, тада радост испуњава сваку пору, и свака мука питомо боли. На крају, овај пут води до онога за чим трага. Нуди му могућност да оствари свој циљ.

Да ли заиста то и мислим? Нисам сигурна.

Можда лаж каткад има основу. Моралну,  другарску, људску. Можда ваља бити лажов и нитков, ако том лажи биваш стуб који носи слабашну кућу. Ја данас то бирам. Ја сам нитков и лажов. И друг који користи лаж као туткало за напрсли ослонац.

Dajana Mitrov: SEĆAJ SE DANA PREDAHA (bez O)

Nedelja liči na čamu, treptaje i sene. Liči na kasna ustajanja i razvlačenje u krevetu. Lenja je, beznadežna, raspeta između predaha i ambicija. Takav neki dan kad se ljudi jedva nakane da rastrgnu veš, ili razapnu bele i cvetne čaršafe. Dan kada se umrlima na mermernu jastučnicu stavljaju jeftini cvetni aranžmani u gradu mrtvih. Ta tišina... „Saučešće se prima u gradskoj kapeli...“ Vlažnih ramena i blatnjavih cipela stajala na kiši, ćutke i gledala tu crnu paradu. Na čelu, sveštenik, a iza njega se, bez žurbe, kreće burgundni sanduk, načinjen taman prema meri njene veličine i težine. Pre nesreće i seciranja bila je veća i imala je više kila i creva u trbuhu. Prašuma teških i sladunjavih reči ležala je nad njenim zašivenim grudima, ali je težina istih ipak bila svaljena na drhtaje jedva mičućih aktera iza. Dešavanje, na kraju, spada na zvuk: šmrcanje i jecanje. Kažu: „Bila je valjana žena.“ ili „Uvek je bila nasmejana.“ Te uvek iste reči za sve nastradale imigrante u grad mrtvih i taj isti prizvuk sažaljenja. Drugi pak utihnu u krevetu, stari, nezapaženim putem, i te ispuste iz sećanja naprečac, brže neg ih sahrane. Nema sećanja ni velikih reči bez velikih stradanja i krvnika, niti galantnih i plemenitih za vek življenja i prisustva. Tišina.

Tišina i neka kap kiše. Kafkijanski svet. Redak je slučaj sresti biće a da ne zaudara na njega. Glave u računima, a iznad i iza leđa vise kaljave gaće. Ali su svi uvek bili valjani (ili zanemareni) kad su već u zemlji!

Nedelja liči na tinanje blage tuge, sterilne ili ne, na sene minulih dana raspete na tavanici. Dan kada se umrlima na mermernu jastučnicu stavljaju jeftini aranžmani, hrana, reči i jecaji. Nedelja je dan kad se i sam Svevišnji iscrpe i reši bataliti rad i stvaranje. Nedelja je mrtva.

Dušan Karabasil: TIGAR U TEGLI (bez O)

Lete ptice na nebu. Šušti lišće na drveću. Trčkaraju mravi na zemlji. Izvaditi klikere iz pticine glave. Iskidati lišče sa drveća, izguliti ga da pretekne jedina, da, malena, ta, žila. Klikeri, pregaziti mrave klikerima. Uništiti im svet. Ali ne, nije u redu. Snažniji si. Ideš u klanicu, slanina čeka tebe i babu. Taj miris sveže slanine, mmm. Da li ste gledali tigra kada jede div - šnicle iza rešetkastih dveri u vrtu živuljaka. Diže se jedna rešetka. Čuvar ubacuje div – šnicle. Spušta se rešetka bliže čuvaru. Diže se rešetka bliže tigru (više zaštitnih pregrada ima taj živi sef sa ustajalim mirisima pra-tvari). I zatim taj veličanstveni trenutak življenja, kada Bagira ne-panter prema nizmu kakav jeste na Zemlji uništava hranljivu mesnatu materiju sa uskliktalim zvucima džungle. Hajde zamislite ga, tu je na pragu vašeg stana/kuće. Gleda u vas, priprema se i zatim skače, cap, za trenutak je na vama, čupa, kida ekstremitete a vi umirete u velikim mukama. Da, vi ste mrtvi. A tigar je živ. Jede sa krvavim čeljustima vaše mesnate detalje. Slanina, mili, dragi, vi. E da, da. Priča se razvija. Napred junaci. Nazad više nikada. Džungle, pećine, planine, ne računajte na mene (tebe). Heh, ti misliš. Premda, hvala Tebi erektuse za vatru i internet i sve sledujuće. Sada kucam i šaljem priču napisanu u pet minuta pre dvadesetičetiri dana u vremenu na planeti Zmiji. Tigra, divlju snagu, živuljku, je ta ukalupljena snaga smirila, dala mu distancu, a mi za mašinama dane naše šijem*, hvala Tebi....itd. Da, da. Čekate u redu, ti i baba, ljudi se vrzmaju i pričaju jedni sa drugima. Skrivaš se iza babe, iza žene-zmaja, vatre, ali neartefakta. Red je dugačak i u njemu ima najrazličitijih individua. Neki te gledaju sa napetim, izveštačenim izrazima lica. Neki se usuđuju i da te pipkaju, pre svega vlati - dlake i lice. Ubiti ih. Ali, stani, sačekaj, budi nežan prema njima. Ne budi mladunče tigra. Distancu im daj, nastavi putem neubijanja. Hajde. Idete dalje, ti i baba. Sledi put ka baba - strini, gde će baba i baba strina da pričaju, a ti ćeš da se igraš. Igraš se, igraš. Igrački tigru si ižvrljao **** itd. Žvrljaš, žvrljaš, a u stvari slušaš svaku reč starijih, zamišljaš radnje, mesta, ljude, predmete iz priče. Velika je stvar, ti ne shvataš, sediš tu, igraš se, a ipak saznaješ najsitnije detalje iskazane rečima iz sveta starijih. Ima li veze seksualni nadražaj sa tim, nema, šta je seksualni nadražaj pita beba pisac. Ali sa druge strane, uzbuđen si, ni ne slutiš šta je drkanje a ne druge stvari itd. već sakriven u svetu deteta, glup i prepreden, uplivavaš u svet starijih. Ipak, glavni trenutak sledi kasnije, - nagrada, za tebe - baba strina stavlja na astal teglu kiselih krastavaca. Jer baba strina je znala da, izuzev varenike, kiseli krastavci behu jedini prehrambeni materijal deteta tebe, pisca-bebe, nesakupljača mesa, pečuraka i drugih pratećih hranljivih biljaka. Gledaš ih, analiziraš crne kružiće u tegli, sada sve manje slušaš babe, pažnja je preusmerena na kružiće, zelenu žablju tekućinu i same krastavce. Analiza ima faze, traje i završava se kada je i vreme da se završi. Zatim blatnjavim prstima izvlačiš krastavce iz tegle i jedeš: jedan, pa drugi, treći... Jedeš.

Драгана Јовановић: ПРИЧА НАСТАЛА ИЗ ИНАТА (без Е)

Локација: Лимански парк

Доба: Скоро, па за излазак, 20.34 ч.

Нога за ногом, као што би показано. Корак по корак. Пут води ка дому. Мада, 4. годину како сваки пут води ка дому. Размишљам о пропадању крајња 24 часа, нисам написала причу, нисам завршила испитни рад, нисам бацила око чак ни на лош филм, а звук кишних капи и зујања хладњака би сва музика за уши.

Плочници којима ходим никада нису припадали мом опажању. До данас. Очајнички дани ишту и очајничка поступања. Њихова боја, боја испраних крвних зрнаца привлачи моју позорност. Видим гмизавичаста бића, која су нијанси сродних плочницима, како у настојању да прогмижу стазом, покушавају у исти мах заобићи смрт. Куда води њихов пут?  И да ли константна обазривост нарушава садржај њиховог животног трајања.

Настојим да их промашим при ходу. Промашаји бар никада нису били компликација.

Уно...

Дос...

Трас!

...Упс. Има их у завидном броју, који растући, нарушава стабилност коју настојим одржати и тако обуздати могућност наликовања пијаној будали. Док размишљам о глистама, кроз мисли проструји и она о оном што би потиснуто. Ствари попримају обрис онога што ваља заобићи. Размишљам како никада нисам размишљала о свом ходу и смртима том приликом насталим. Паника. Готово да сам изгубила могућности за сигурно корачање. Шта ако сам их трајно изгубила?

Ходам ситним корацима, мали су попут распона могућности, који ми нуди задатак који морам извршити. Морам ради страха од одустајања. Промишљања о глистама остављам по страни, знам да су произашла из других брига и мучних мисли. Осврт на часовник говори о два сата која имам на располагању за борбу са самом собом. У нади да инат осваја.

Andrea Vranić: PRIČA SE SAMA PIŠE (bez O)

Dublji udah. Plići izdah, isprekidan kašljem. Šlajm staje na ulaz/izlaz. Lansira ga ispred sebe, zatim lansira i reči. Jednakim intezitetima izbacuje i naglas razmišljanja, sadržine sledeće:,, Da li da grejem jučerašnji  pasulj bez mesa ili da pravim testeninu, taman sam kupila u Lidlu pre neki dan, za devedeset dinara četvrt kile. Džabe.”

Zvr zvr zvr. Kratka spika sa nekim. Čujem slab glas, ali znam da je muškarac. Mlad muškarac. 

,,Kupiću sve šta treba. Jesam, jesam našla sam ti taj stik. Jeste, nema smedje-plavu, već smedje-zelenu štraftu. Nije, nije falš… Piše, ma jeste, ajde... “ i prekid veze. 

Pretnja se približava i staje naspram mene. Sve vreme je snimam sa njene leve strane, iza pulta. Čeprka, u tašni traži neku fasciklu i iz nje vadi hiljadu dinara. Diže glavu i primećuje me. Izgleda da sam, ipak, živa. Vadi stvari iz cegera na pult.

,,Imate sira? E taman! Tu mi negde, gde je etiketa, seci. Ma da. Uh, a da nisam preterala? Vrućina danas, jel da? Uh... Umrla tu neka baba.. Tu, tu, baš ispred ulaza u pijacu.. Bednica bedna, uh.. Eh tuge, baba da zaradi mislila, a umrla sedeći ni stajala nije, pa da kažeš pala - pa umrla. Ja sve videla baš sad, tu u autu, parkiran.. Taman prišla, svi se skupili, pa se mislim: aj da i ja vidim, kad čujem hitnu, jurcaju, stižu.. E slušaj. Ubaci ti meni i taj jedan margarin.. Uh, ja sam ti strašna.. Senzibilna, pravi mekušac znaš. Tuga me sve hvata. Već vidim da ću celi celcati dan da razmišljam šta sam danas videla… Jadnu mrtvu baku..”

Spusti glavu, a zatim je iznenada diže, i reče: ,, Aj ti meni ipak daj bar trista grama sira pride, pa da Milanče ima i za večeru.”

Tamara Radević: MAMIN PRINC (bez E)

Davno, davno, bila sam mala. Najdražu svoju bajku majka mi priča po stoti put, a ja grlim svog plišanog Žiku ušuškana u toplom. I tako, bajku slušam pomno. Maminu najdražu bajku o dami koja gubi svoju providnu lomljivu štiklicu. O divnoj dami koja čisti, kuva. O dami koju princ voli. I koja voli princa.

Shvatih ja tako stvari kao da nisam sasvim mala. Tako ušuškana, umorna, razmišljala sam... Znam za mamin san mladalački - san da kao u toj bajci završi.

Kazah joj zadovoljno kao da sam odrasla i mudra: Mama pa to si ti! Ti si ta dama, živiš svoj san! Kuvaš i čistiš, a još si našla i princa (tatu) !

Tada još nisam shvatila da sam bila potpuno u pravu.

Milana Ćirić: OKTOBAR (bez slova E)

Posmatram kroz prozor kako prolazi dan, skoro smo zakoračili u oktobar, ali još prži. Krajičkom oka vidim knjigu; kada bih samo mogla učiti.. Zvoni mobilni i obustavlja mi misli:

*Ajmo do kanala, ako trza da malo zabacim štap, m? *

Pa i zaslužila sam odmor:

            *Top, biću napolju.*

Brzo oblačim i obuvam šta sam prvo našla. Flaša s vodom i kuvan kukuruz za mamac- pribor tu, kao i vozač koji trubi da bi naznačio da je stigao. Na kanalu smo za samo 15 minuta.

A tamo kao u rajskoj bašti, od vidika do zvuka. Silazimo niz nasip i prilazimo pomalo blatnjavoj obali, improvizovani splav od dasaka kao da nas posmatra, dok mirno stoji okupan zracima sunca. Ja spustih tur na staru traktorsku gumu, a Vrba postavi mamac na udicu i zabaci štap. Tišinu samo katkad zaustavlja muzika krastavih žaba, kojih zaista mnogo doskakuta čim noć doskoči suncu. Trska pokorno prati svaki dašak tiho šuškajući, dok svaka palačka kao da nudi u parčadima svoj trup.

Minut za minutom prolazi pokraj nas, a ipak kao da su sati u zastoju. Pokoji manić i mali šarani iđahu kratko, a zatim riba utihnu, što u mulju, što u šaši i trsci. Mi smo slabo progovarali, da bismo bar koju ribu imali da ispržimo na tanjirači ili da pustimo u kotlić, a naši glasovi bi ribu uplašili i razgonili. Svu divnost ovoga čini upravo tišina i strpljivost, mirnoća ruku i glasa. Hladan vazduh pokri vodu i naša koža sazna to prva, a kako smo stvarima bili samo ogrnuti, odlučismo da ovaj izlazak završimo ubrzo.

Mirnih i bistrih glava napustismo obalu kanala DTD. Zadovoljni ulovom, svako u svojim mislima pođosmo kućama. Koliko ljudi zapravo pripadaju prirodi, a koliko priroda ljudima? Da li zaista mislimo da postoji način za opstanak, ako trzaj iz ovog dugog i košmarnog sna zakasni? Samo par sati u tišini i osami prirodnog života i najgori dan zna da učini boljim, zamislimo samo šta mogu priroda i ljudi u saživotu.

Jelena Arsenović: KRV (bez O)

Krv. Najvažnija telesna tekućina. Pet ili šest litara cirkuliše našim venama, arterijama i kapilarima. Funkcija disanja i prehranjivanja. Krvna plazma, krvne ćelije (tri vrste) i sijaset drugih elemenata ulaze u njen sastav. Bez nje nema bitka. Uvek je bila tu da izaziva strah. Nije prezala da se ukaže na epitelu. Sreća je da nisam padala u nesvest kada je vidim, ali jeza je i danas prisutna.  Bila sam verni sluga njenih manevara. Nemirni i avanturistički dečiji duh, ali Mister Bin i Čarli Čaplin bez sreće.  Ušivanje raznih delića na telu bila je rutina. Udariti glavu u ivicu stare singerice i zaraditi dva šava na temenu, mačiji kašalj. Kasnije se praviti da je krivac mašina, a ne stajanje na rukama na krevetu. Narednih meseci frizura je bila rep. Singerica je napala i drugi put.

Nepažnja...

Razbijena tegla i skupljeni delići, mama ih baca u đubre. Pružam žvaku, ruka udara u njenu. Parče se zariva u mišić digiti minimi. Vrisak. Tata vadi zariveni predmet. Krv kulja u mlazu. Dezinfekcija rane PJ, gaza i beli tekstil. Previja mi ranu, dva platna su na ruci, ali krv izbija. Tata ušiva ranu jer medicinska sestra nema snage da izvuče tupu iglu iz tkiva. Savremena medicina. Kada se setim žmarci marširaju niz kičmu.

Decenija unazad...

Ekser viri iz drveta. Ris se kači za glavu eksera. Staza i lice se ljube. Desni lakat i desna čašica sudaraju se sa kamenjem. Reljef  na mestu sudara sada je pun crvenih žilica i iz njih se nazire krv. Vrisak. Ustajem. Smeh se divi padu. Krv likuje i klizi niz ekstremitete. Mama želi da dezinfikuje rane. Vrištim. Dete nisam ni prinela rakiju ranama, smiri se. Da se smirim! Dreka nadjačava sve savete. Jare pred klanje. Nastaje mir. Smeštaju me u krevet. Mravi putuju ranama. Svrbi. Mama češkaj me. Vrti mi se. Muka mi je. Lile. Nema lilanja. Neću! Trče sa lilama u rukama.  Gledala sam vatru i divila se plamenju u daljini. Glupi nezakucani ekser!

Lani...

Strah raste. Želja da nisam tu gde jesam sve je veća. Anestezija. Udari anesteziju i nastaje umrtvljenje. Ne deluje. Deluje. Led. Snimci intervencija na zubima. Ne želim da gledam. Lažem. Jedan za drugim. Rez. Mali rez. Krv. Krrrrv. Dvadeset ili trideset minuta i kraj svim mukama.  Saberi se. Mali rezić. Nasmej se, smeh je lek.  Ne vredi srce preskače. Ruke su led ledeni. Ne plaši se, resekcija je rutinska stvar. Ne plašim se! Dr Č. se nasmeja. Anestezija, rešenje za sve nedaće. Crni materijal na licu. Kreće seckanje.  Skalpel. Turpija. Bušilica. Zelenim. Zvuk rezanja.Vibracije u vilici. Vrh zuba nestaje i cista sa njim. Četiri šava i ideš kućici. Led u kesi držim na licu. Blaženi led. Fin je čikica dr Č. ali strah napravi kasapina u glavi.

Sedam dana kasnije...

Slan ukus u ustima. Jezik klizi niz  nepce. Usna duplja je puna krvi.  Krv! Gledam se, vidim je na zubima.  Nije sukrvica, ne prestaje. Krvava pljuvačka . Ne paniči. Strah raste. Ne! Ti sediš u kutu i mali si, uništila sam te.  Smiri se! Usta su puna. Rana, da rana, iz rane... Gaza! Uzmi gazuuuuu! Pritisak prija. Trnjenje uzbuđuje svaki nerv.  Imuna sam... Granica  više nije ista. Strah te čini ranjivim. Beli peškir je već pun. Šta da radim? Tata. Ne, ne želim da se brine kasni su sati. Jelena! Da, Jelena. Sirasta krvava masa stvara se iznad sekutića. Čekam ispred zgrade.  Krvava maramica, jedna, druga, treća... Zahvaljujem se, taksi stiže. Urgentni. Čekam na red. Strah raste jer iščekivanje je hrana za njega. Aveti izviru i nestaju izmešane sa krvlju niz slivnik. Ampula adrenalina na tkivu zaustavlja krvarenje. Ležim na krevetu. Gledam u tavanicu. Pacijent iza paravana jedva diše. Tri sata je ujutru. Saznajem da dekica bije tešku bitku. Premeštaju ga na intenzivnu, a sa njim nestaje blizina smrti. Sama sam. Želim da idem. Hladan vazduh mi udara u lice. Ići ću pešice, prijaće mi. Četiri i trideset  je ujutru. Grad spava ni ne sluti se buđenje. Ulazim u stan i uranjam u krevet. Budim se i kažem sebi kakav ružan san. Gledam peškir sa krvavim mrljama. San nije. 

Krv se spira sa tela i tkanina, ali belezi ne. Tu su da sete na minule dane, nekada bude smeh, nekada tugu, javljaju da li nevreme se sprema. Svemu ćeš se smejati, seti se u nevremenu tih reči.

Slaviša Trivković: DANGA (bez O)

Dvadeseti decembar dvije hiljade i desete je i tek je istekla gluva večernja ura. U kupeu vlaka iz Sarajeva za Zagreb sjedim sam. Željeznice Federacije BiH, a „vlak“: zaista se izdižu iznad situacije, svaka čast, treba znati. Iskusniji bi rekli da ne valja, ali ti se već duže vrijeme ne pitaju. Raduje me da je brzi pa se neće zaustavljati kraj svake krupnije lipe. Dakle, u krevetu sam prije četiri. A vlak pa vlak, neka je. Plavi indeks Univerziteta u Banjaluci dižem brki pred vratima i refleksnim klimanjem glave ga savjetujem da naiđe kasnije, kad se svi ugriju i smire. Valjaće mu svaki sakriven dinar, a i meni, jer dug put na Pale, na slavsku ekskurziju, nije bila baš najisplativija investicija.  Ali, ajde, blijeda sličica nas izabranih kraj slavske svijeće će nadživjeti i sveca i nas i prazan džep - akcije fejzbuka bilježe siguran rast. Za neke druge slike, pak, istinski se nadam da mi se u glavi ređaju izmišljene. Sitna, crna ženica i neki čudni plavičasti blejzer, a zatim neki nejasni mrak. Da li je? Bludna terevenka na svečan, praznični dan, zar i tad? Nije i ne bih, kakvi. Ipak, tanka hrana: riba i čašica; čija je krivica? Nejasan i blag smiješak pri izlasku iz te kuće me tek sad stiže i ispraća. Čemu i šta znači? Lavirinti misli u tami, čini se da se baš tad najdalje i najdalje zaluta. Prijatna vazdušna strujanja stvarala su se tik iznad nakvašena tla, iz tek upaljenih grijača, i u talasima činila da kupe i mene zauzme blažen i zgrijan mir. Vani je spavala tama i tek nekad bi bljesnula kakva zalutala svjetiljka, ukrašena sitnim, magličastim kapima. Zaglušujeće trenje i ujednačen radni takt mašine ispred, rastvarali su se u ništa, u mrak i bezdan, u san.

****

Blagi tresak i nekakva čudna silueta se namještala da sjedne kraj mene. Kad prije? 
„Daj šta da daš. Imaš li išta?“
„Imam. Imaš ti cigaru?“
„Pri dnu sam, al na, drži. Te su šenišne, dade mi ih neki sad. Kaže nema para. Puši, de!“
Pšenične - savršen književni izraz za blage, ženske cigare. Student prava garantujem. Ti se stide, al kupuju takve. Dugi, ruski kaputi, crne kape i rukavice, prava i utegnuta leđa, pa na trafiku i dnevnu injekciju pšenice. A danas kad se traži, para nema. Studenti prava. Neka, svaka na prazan želudac sjeda. Plavičast, isprekidan dim i tu je, crta se - blejzer i smiješak. U pičku lijepu materinu.
„Imaš tu sedam maraka, nemam više. Valja?“
„ Valja. Fala, brat. Javili su snijeg, al nemaš ni deset minuta, tu ti je. Ima li da te čeka k...“

***

Čeka. Centralna i jedina željeznička stanica u Banjaluci, pusta i prazna. Tri sata i četrdeset devet minuta, jasne su crne kazaljke.  Čeka, uplašena i sama, cupkajući u vjetru i snijegu. Studentkinja prava.
„Majku mu, ne znaš da se javiš“
„Mani, prazna mi baterija.“
„Znam, javilu su mi pa čekam. Tananana“, pričala mi je uz smiješak, iskren i predan.
Blijede, ulične svjetiljke stajale su nijeme ukraj puta. Tišina, nježna i bijela, spuštala se stihijski, u krupnim grudvama. Njena nejasna i blaga silueta u dugim, svedenim intervalima disala mi je na ramenu. Grad spava miran i pust i tek usamljeni, lijeni taksi vuče kući jedan živ i budan stid.  

Pavla Banjac: SOBA BROJ 40, SLONOVAČA (bez E)

Tup udarac. Tri goda, i još ovaj, na svom koncu = 4. Stari život stoji nad novim i grči ga. Novi odlazi sa mislima.

Raskrsnica. Soba 40 puna mojih ja. Čučim ponizno pod crnim i slonovačom. Na zidu nagrada, kraj prozora ritam u kontrapunktu sa junskom vrvom spolja. Došlo i to - moraš poći.

Noga za nogom, nizbrdo, po istoj toj nizbrdici svakog dana, a danas - samo još danas. Na cilju, isti, poznat lik. Auta, truba i atonalnost protiv harmonija dugih trista godina i znoja na rukama.

Zadnji minuti sa svojim poznatim ja, u tišini.

Potom...Novo ja, u šok - sobi. Šok sobi kojoj fali zraka.

Prostorija sta primati lica.  Poznata lica, drugima možda strana. Samo mom ja u potpunosti jasna. Par njih iz prošlog doba, par još od potopa, par od sad. A svi tu - zbog novog-starog ja.

I...- udarac. Uzbrdica. Tišina. Po koji starački kašalj. Glas - poznam. Svila u stolicu, štikla na slonovu nogu. Ruka na slona. I ona, i ova.

I samo tako - posta jasno. Nazad ni slučajno, ni kao opcija. Niko ni zuc.

Strah. Gomila straha. Vazduhu ni traga. Prst klizi, prati ostalu gomilu. Oči izgubih u daljini, daljini zvuka. Svi sada čuju isto što i ja. Ja sam čitava prostorija. Prostorija su i oni, moji znanci, i svi smo isti ton. Sada, u ovom vakuumu, i nikada, nikada ponovo.

Brišu par suza oni koji su shvatili. Radim to i ja. Izgovaram samo da bih govorila, dok razmišljam o tom kako mrzim budućnosti. Nisam čitava.

Silazim po zadnji put niz moju, moju nizbrdicu, i koračam po zadnji put ka sobi 40 kao ja - ja. U nju ulazi novo - novo ja. I tu i osta.

Onoga ko iz nj’ zakorači – žalim još i danas.

Katarina Boškov: RIGIDNO (bez E)

U vozu u Danskoj,na liniji koja vodi do glavnog grada stajala je starica sa psom. Punačkog lica sa raznobojnim šnalama u kosi, voljna da razgovara sa bilo kim. Ja nisam bila voljna. Ali kako Danci smatraju svakog stranca mogućim lopovom,kurvom ili kamijondzijom,i kako bi osobu mojih godina i stasa lako stavila u grupu kurvi, isforsirala sam odobravajući grč na licu i pristojan pozdrav na danskom. Nastavivši da priča svoj danski i shvativši da znam samo da pozdravim , sa blagom grozotom nastavlja komunikaciju na drugom,svima razumljivom govoru. Pita zašto sam tamo, da li radim, učim, živim u glavnom gradu... Zatim laska, kako sam prijatnog lika i kako baš ličim na Italijanku. To je valjda pohvala,nisam sigurna. Priča zatim o psu koji ima hirurški zahvat na zglobu,baš danas i kako takva stvar uzruja svakog ko ima srca. Nisam bila uzrujana što po toj logici znači da sam opasno falična i da mi manjka organa. Mislila sam kako napolju sija i kako ću uskočiti u hladnu vodu u luci. Izašla je ubrzo zatim,a ja sam stajala uz šipku u vozu i razmisljala kako bi bilo dobro da sam italijanka,i kako bi tada pohvalu prihvatila sa ponosom. Ovako sam samo cinična. Nadala sam se da ću u luci naići na osobu koja misli da sam Italijanka, Britanka, šta god,pa da se ispričam slobodna od straha sta o strankinji sa zadrtog, maglovitog Balkana misli čisti, ponosni Danac. Da,oni tamo jako čudno izgovaraju svaki vokal.

Sofija Mijatov: LET U ČETIRI (bez O)

-Ja ću ti biti the best muž na kugli, kaza M.

- Mhm, ne verujem ti.

-  Ju. Važi, aj ti snimaj, a ja ću se zakleti.

-  Ajde. Sad je deseti deveti  dve hiljade sedamnaeste.  Sati je nula, nula trideset i devet.   Kad da se gleda snimak da se verifikuje? Za five years?? Jesi čitav? Misliš zaista da ćeš da izdržiš? Aj važi.

- Ma šta bre neću?! Ja ti se right here zaklinjem da ću da te štujem u zvezde,a ti mi sumnjaš u namere. Ej bre mala. Aj da je neka situacija gde sam ja guilty pa si ti ljuta pa mi ne veruješ da te.. neću ti reći.

- Why? Uvek kad ideš, nikad mi ne kažeš te reči. Reci, stisnuću ti glavu butinama, spljeskaću te.

- Da maknem ja glavu.. e sad sam valjda siguran. Šta me gledaš? Znaš.

- Me ne znam ja ništa dok mi ne kažeš. Naučila sam da ne verujem ni u šta sem u iskazane stvari.

- Mala, baš si zla nekad. Teraš me da ti kažem, a znaš da neću, ne neću već ipak nije vreme.

- Nije vreme?? Kretenu. Sutra ideš, ideš već dvanaesti put, računam ja. Jebale te para i family i Amerika i sve skupa.

- Zagrli me baby.

- Mrš M, ne zasužuješ zagrljaj. Imam štanglu tu, ubiću te.

- Gde ćeš? Stani. Ma čekaj, bar papuče uzmi. Baci mi punjač.

- Uzmi ga sam đubre. Aj drž'. Al ne sakrivaj se iza ruku, pusti da te gađam u glavu.

- Haha. Wtp.

- Aha, ipak sam čula šta sam htela. Kafa?

- Maybe. Ti kuvaš?

-Retardu, na sred sam kuhinje, da. Sem ako nećeš ti?

- Kuvaš disgusting kafu ali ajd. Stavi mi šećera. Sećaš se A? Kladi se, igra rulet. Budala.

- Šta imaš da mi kažeš M?

- Znaš me, jbg. Znaš da nam je ruter i TV i dalje na S?

- Ne znam, ti plaćaš račune, ja se pravim lepa.

- Tuše. Dakle, treba nam drugi paket i ja želim da sledeći bude na meni.

- I?

- Plaćaćeš račune kad ne budem tu?

- As always. Nije valjda čitava uvertira sa A radi računa?

- Ne, stvar je ta da treba da se nađem sa S da se sredi stvar.

- Pa?

- Ljutićeš se baby?

- Jel treba?

- Ne, zaista. Sve znaš na tu temu. Znaš kakva je i da mi ne pada na pamet išta sem hvala i mrš.

- Ja ti verujem.

- Znam, ne bih da izdam p..

- Au. Ispekla sam se.

- Da kuvaš, da si češće u kuhinji, briga za tvoje zdravlje bi me sahranila, kad nisam kući.

- Aj ćuti i pij disgusting kafu. Začinila sam ti je.

- Jel ljubavlju?

- Čilijem.

- It's the same, belive me.

- Ma jel da?

- Jel ti se jedu danas kinezi?

- Why?

- Da naručim ili ti se ide na terasu?

- Na terasu.

- uf nice, manje ćeš da me mrziš kad ima ljudi.

- aj ti peglaj stvari

***

- Jesi smislila? Ja ću pekinšku patku ?

- Nisam više gladna.

- Ne zajebavaj me S, za nju the same.

- Kad ti je beše let sutra?

- U čeiri. Idem sa P.

- Super.

- Ej, falićeš mi. Uvek mi fališ. Ti si my beautiful girl. Tebi se vraćam kući, ne pravi se da ne znaš.

- Znam.

- Šta ćeš da ti kupim?

- Ništa.

- Sve imaš?

- Znaš šta nemam ali nema veze.

- Mmm.. sećaš se srebrne četke?

- Za princeze..

- E tu nemaš.

- Mhm. Nemam.

- Ukusna patka.

- Jeste, ljuta. Gle kako se krčka i dalje

-  Wtp mala. 

- v*lim  i ja tebe.

***

- Račun?

- Hvala. Bye.

-Bye.

Радмила Вукотић: СТРАХ И ИМАГИНАЦИЈА У БАЛАНСУ (без О)

Уплашена истрчавам из мрачне куће на трем. Дрхтање руку, гушење и убрзан рад срца бивају све интензивнији.  Птице изнад мене лете а Сунце баца прве зраке и рађа се дан. Зима је и ваздух је хладан. На тераси сам, гледам негде у даљину и ни сама нисам сигурна шта размишљам и шта ми изазива тај страх. Мисли се рађају , изгубљена сам и извесна је жеља. Жеља да престане и нестане тај глупи страх.  Изненада, видим дупле слике и чујем дупле звуке. Сва чула су ми надражена. Патња и туга владају у зеницама јер се трудим да испратим рађање Сунца. Зенице ми се надражују јаким светлуцањем дана. Сама сам, сама са мислима и немам мира. Ћутим јер сам нема, нисам месецима чула храпав глас услед прве  запаљене цигарете. Дим се стапа са већ загађеним честицама ваздуха у граду страха. Тишина влада а мене је све више страх. Тишина је у мени присутна данима, месецима али сада је први пут чујем. Не причам и не чујем друге. Једва да и видим. Срећа и туга се налазе у кругу баланса. Дрхтаве руке се смирују, дисање се стабилизује и палим другу цигарету. Уз два, три кресања , успела сам да запалим, срећа па нисам чула иритантан звук кресања упаљача, излудела бих, страх ми бар нечему служи.  Трнци у листу ме пренуше. Сив и чупави мачак умиљава ми се и чини се да мјауче. Али ја не чујем , чак никада и нисам симпатисала та бића. Друга цигарета изгара, сунце излази и удишем јак јутарњи ваздух. Леп дан је испред мене, мислим се.  Глува, нема и слепа бацам зенице ка небу, желећи да летим, али се уплашим пада.

Маче је и даље ту, Небеса, Сунце. А  мислим да сам у прикрајку степеништа ту негде и ја. Ја без страха са свим чулима. Али без О.

Milica Sredojević: JEDAN VUK I JEDNA JA (bez o)

Vuk je hladan, mračan, siv, sad već tu ispred mene. Ne mičem se ja, ne miče se vuk. Bledi sjaj neba, i šumu prekriva tama. I pitam se, da li se ja više plašim, ili ta životinja spram mene?

U julu, sam bila na izletu, negde gde se prekida  civilizacija i kreće divljina, netaknuta šuma i nestvarna, najlepša reka. Pljevlja je civilizacija najbliža kampu gde se nalazim i udaljena je pedesetak km, kako mape nalažu. Svakog leta praktikujem slične izlete sa prijateljima. Reka i planina su predstava mene, među ljudima se ne snalazim. Fly fishing i ja uspevali smo deliti ljubav svih dana. Ribe su mi zaplele misli i privukle potpunoj divljini. Van kampa, reka, štap i ja. Sasvim sami. Zavezala sam veštačku mušicu za vrh silka, zamahnula strunu i pustila je niz vir, da pluta i imitira kamenjarku. Danas mi je imitacija baš te muve davala rezultate. Ali sada, predveče, lipljena nije izazivati htela. Menjala sam muve, zabacivala na nepristupačne revire, ali rezultat je isti. Lipljena nisam uspela prevariti. Sela sam na panj kraj reke, i gledala u nju. Nije me naučiti htela i kazati mi tajne večernjeg cuga. Ali ja sam je gledala, tražeći nekazane tajne. Tada mi se učini da sam čula šum iza mene. Prebacila sam glavu iza leđa, i videla praznu šumu, bez ičega tu. Međutim šum je sada sve intezivniji da sam bila sigurna da je krupna zverka iza mene. Nisam se smela dići sa panja, glavu sam držala uperenu ka reci, a rukama sam uzela krupan kamen sa zemlje i spremila se za već najavljenu bitku sa zveri. Minuti su izmicali, sedela sam i dalje skamenjena, sa znanjem da je zver iza mene. Narednih minuta sam jače stisla kamenje u rukama i ustala sa panja. Iza mene, ugledala sam vuka. Vuk je hladan, mračan, siv, sad već tu ispred mene. Ne mičem se ja, ne miče se vuk. Bledi sjaj neba, i šumu prekriva tama. I pitam se, da li se ja više plašim, ili ta životinja spram mene?

Nisam smela napraviti ikakvu grimasu na licu, nisam smela baciti kamen na njega. Gledala sam ga i razmišljala da li ću se izvući iz šume ikada? Ispustila sam kamen iz ruke, na zemlju, i vuka sam za čas videla na kraju vidika šume, a kasnije ga nigde nisam videla. Par minuta sam skamenjena u glavi prepletala misli. A zatim se vratila u kamp sasvim preplašena, ali ipak srećna jer sam se živa vratila.

Milan Tica: Pasje let0 / Dan pasjeg leta (bez O)

Nap0mena: Pre neg0 kažete: „Vidi 0v0g pametnjak0vića, mrzel0 ga da m0zga pa se p0služi0 jeftinim trik0m“ – da vas 0bavestim da d0le imate verziju bez 0. Prijatn0!

Pasje let0

„Sunce danas žari ka0 lud0, znači večeras će kiša“ – P0misli0 je dečak u bel0j atlet majici. Neki su t0 nazivali p0tk0šulj0m, ali za njega je t0 t0k0m cel0g leta bi0 jedini i 0miljeni 0devni predmet. 0tkl0n 0d neravn0mern0g br0nziranja ruku, platn0 na k0me je p0n0stit0 n0si0 fleke 0d razn0g v0ća (najviše 0d kasnih višanja) i č0k0 m0k0 slad0leda (zad0v0ljstv0 0d 30 dinara) i nap0sletku plemensk0 0beležje u igri Rata – sve je t0 za njega bila bela atlet majica sve d0 jedn0g kišn0g julsk0g predvečerja. Zraci užarene l0pte t0g dana su mahnit0 sevali p0 se0sk0m putu, terajući svaki trag živ0ta u rupu. Jutarnja vreva ljudi k0ji su 0dlazili p0 0sn0vne p0trepštine, već 0k0 deset čas0va bi utihnula, d0lask0m talasa g0t0v0 tr0pske vreline. Sir0te mačke bi vrt0glav0 0dskakivale uk0lik0 bi d0šle u k0ntakt sa nečim limenim, p0g0t0v0 sa buradi k0ja su bila p0sađena više p0slednjih kuća u selu, nak0n k0jih su se pr0stirale kil0metarske njive. Činil0 se da je sva ta limarija sela navlačila gnev sunca – k0je d0duše nije imal0 k0ga da prži u 0k0lini, budući da je 0v0 se0ce bil0 iz0l0van0 desetinama kil0metara 0d drugih mesta – pa je bil0 lak plen za g0ruću zvezdu. Za sve meštane 0vakvi pakleni dani sa s0b0m su d0n0sili  nerv0zu, brigu i pr0bleme, ali za dečaka u bel0j atlet majici t0 su bili nag0veštaji predvečernjih pljusk0va, k0ji su značili sam0 jedn0 – Da č0vek, k0ga je dečak zna0 sam0 p0 nadimku Cuker, tada beži u kuću jer se u supr0tn0m sav 0spe. Sunce mu nije smetal0 ni najmanje, pa je i p0 15 čas0va dnevn0 pr0v0di0 nap0lju, ali p0št0 bi se nazrele i prve kapljice kiše, Cuker bi baca0 sve iz ruku u utrčava0 u kuću. N0, dečak nije iščekiva0 kišu zb0g t0ga št0 mu je bil0 zabavn0 da p0smatra Cuker0v0 p0mahnital0 utrčavanje u kuću, niti se u njemu kuvala 0na dečija drag0st usled d0dira sa nečim neu0bičajenim ka0 št0 je bila alergija t0g č0veka – bile su t0 šljive. Red0vi i red0vi najslađih, najs0čnijih i najukusnijih šljiva k0je je svet ikada vide0 – a nalazile su se uprav0 u Cuker0v0j bašti. T0 je bi0 g0lem pr0blem, budući da je 0vaj č0vek čuva0 sv0j p0sed pušk0m, zb0g t0ga št0 su mu jedne sez0ne 0brstili sve pl0d0ve, a pr0daja v0ća je bila jedini izv0r prih0da za njega 0d kad se vrati0 iz Nemačke. Tam0 je pr0ve0 30 g0dine radeći na građevini, gde je i d0bi0 nadimak Zuckermann (Č0vek 0d šećera), kada se ustan0vil0 da ima tu retku alergiju, k0ju je zaradi0 tek u pedesetim, zb0g čega više nije m0ga0 da 0bavlja p0sl0ve na 0tv0ren0m, te se vrati0 u r0dn0 sel0 i tu p0sadi0 v0ćnjake. U selu se pr0čul0 0 t0j b0lesti i nadimku, te se za Seljane, k0mplik0van0 Cukerman pre0bratil0 u jedn0stavn0 Cuker i tak0 su ga zvali aps0lutn0 svi, retk0 k0 je zna0 njeg0v0 prav0 ime. Zat0 je  kiša za dečaka bila jedina nada da se d0đe d0 t0g rajsk0g v0ća. Već 0k0 17 čas0va, sunce se raz0ružal0 – vatra je ustuknula, a mermerni i m0dri 0blaci preplavili su neb0 nad sel0m. Dečak je predvide0 kišu, t0 je sjajn0. Međutim,  u njeg0v0j glavi 0na je trebala da bude d0br0ćudna letnja kiša k0ja će mu p0pl0čati put d0 Cuker0v0g vrta, a 0n0 št0 se zbival0 u 0blacima nag0veštaval0 je pravu letnju 0luju. Iz nebesa je tek p0čel0 da sipa, a dečak i njeg0va dva drugara već su bili zauzeli p0zicije na stablima sa k0jih su se caklili pl0d0vi plave kalif0rnijske šljive. Njih0ve kese su se punile, a majice natapale. P0stal0 je hladn0, a p0meranje 0blaka d0nel0 je prerani mrak. Nabravši d0v0ljn0 zabranjen0g v0ća, dva dečaka su sišla sa stabala i p0žurkivala trećeg – 0n0g u bel0j atlet majici. „Silazi! Sprema se gadn0 nevreme. Tata će da me 0leši 0d batina“ – d0baciva0 je jedan 0d njih, drhteći 0kupan hladn0m kiš0m. Kesa k0ju je drža0 u desn0j ruci, 0nak0 nabrekla i teška, p0čela je da mu saseca mes0 prstiju. „Ajdeee majmune!“ – vika0 je g0t0v0 plačnim glas0m, d0k 0vaj na stablu nije mari0 za t0, penjući se sve više kak0 bi d0hvati0 j0š nek0lik0 šljiva. Blinkanje, pa ekspl0zija, pa 0pet blinkanje. Neb0 se unerv0zil0, a b0gami i dva dečaka k0ja su već 10 minuta sa tla p0smatrala drugara k0ji nije planira0 sk0ri silaza... BUUUM! Drv0 se rascvetal0. Sada su sva tri dečaka na tlu, ali jedan leži bez svesti. Gr0m je nemil0srdan, nije sunce jedin0 k0je se ur0til0 pr0tiv sela. P0 d0lasku u Urgentni centar dečaku su isekli atletku kak0 bi mu št0 pre pružili prvu p0m0ć. BUUUM! Defibrilacija srca. Živ je. Isp0stavil0 se da ga je spasila atlet majica nat0pljena kiš0m, jer je tada električna struja munje pr0šla kr0z v0du, 0dn0sn0 m0kru 0deću, a ne kr0z njeg0v0 tel0. Dečak bez bele atlet majice, nedug0 nak0n 0v0ga incidenta se 0dseli0.

__________________________________________________

Dan pasjeg leta

„Sunce danas vraški žari, znači večeras će kiša“ – Reče sebi u bradu dečak u atlet majici snežnih nijansi. Letnji dani su vreli, a atletka tanka i lagana, te beše najprikladniji štit za sunce i druge letnje neprijatelje. Nazirale su se na majici fleke načinjene nepažljivim  kušanjem prezrelih višanja ili slatkiša. Dečaku je ta majica bila važna i u igri Rata, gde svaki tim beše prinuđen imati drugačiji izgled. U isti mah i bela i prljava, ta atletka je dečaku bila zaštitni znak. Ali jedan julski pljusak u sumrak, načini veliku štetu, te izvrnu sve za 180 stepeni. Upekla zvezda taj dan – lipsava asfalt nad zamrilim zemljištem! Diše se, al' jedva. Svi življenja željni u kućama su; hladni napici, lepeze, klime sad su zlata vredni. U lim (a beše ga previše u selu) uvukla se sva vrelina sveta. Nesretne mace čije šape zalutaju na tu užarenu masu, skaču ka' buve iz njih kad im se na dlaku naspe prašak namenjen istrebljivanju svih uljeza. Ti letnji dani, iz pakla pristigli, svima su smetali, ali dečaku u atlet majici bejahu baš mili, jer su značili da će u večernjim satima kiša da lije. A kiša će čika Cukera sterati u kuću, jer je alergičan na nju. Taj gdin katkad i 15 sati džedži u bašti, dakle sunce mu nije neprijatelj, ali čim mu i najmanja kap kiše pipne lice, taj baca sve iz ruku i uleće u kuću. Nije dečaku merak da gleda Cukera gde u kuću uleće ka' muva bez glave, niti mu je gušt da bude blizu tipa čija alergija beše nesvakidašnja, već su njemu slasne šljive. Slasne šljive iz bašte gdina Cukera. Čuva Cuker baštu vilama, prići se ne mere – jer hleb njemu šljiva daje. Radeći na građevini 30 leta u zemlji Alemaniji, zaradi taj nadimak Zuckermann (Šećerni) – kad se sazna za nesvakidašnju alergiju na kišu. Seljaci ga prekrstiše u Cuker, jer beše prikladnije za jezike nenaviknute na zapetljane i duge strane reči. Kad izbi sedamnaesti sat – izbi i nevreme. „Biće šljiva, biće šljiva!“ – veli dečak u atlet majici snežnih nijansi i istrča na ulicu. Pridružiše mu se dva drugara, te krenuše put vrta. Sad su u bašti, sva tri drugara na stablima, pune kese, a i usta. Dva se spustila na tle, nema mesta u kesama više, al' treći – u atlet majici – bere li bere. „Silazi! Sprema se nevreme“ – plačnim glasićem viče jedan dečak, al' se mali u atletki ne planira spustiti na zem... BUUUM! Puče stabljika šljive. Sada su sva tri dečaka na tlu, ali jedan leži bez svesti. Lekari u UC bili su prinuđeni da iseku majicu dečaka radi defibrilacije. BUUUM! Ništa. BUUUM! I dalje ne diše. BUUUM! /\--/\------------------ Vreme smrti: 18:11. Pacijent umire usled mrtvila teksta izazvanim ukidanjem nečeg nalik na krug.

Јелена Весић: ANTE VITAE (без О)

–         Не знам чику са слике, ти знаш? – гледала ме је нежним лицем, али фиксираним, терајући ме да нагађам шта све стаје у тај бескрајни видик препун плаветнила.

–     Мхм, на слици је деда али ту је баш млад. – узвраћам мирним речима, из каквих исијава срећа јер знам шта треба да кажем на сва њена питања и увек сам спремна на њих; баш увек, на баш сва.

У средишту наслаганих слика на тлу седела је и, зачуђујуће пажње усмерене на хартије-чуваре тренутака, детињим рукама прелазила с једне на другу, испитујући ме за све незнанце.

Увек сам знала шта треба да кажем. Увек, али сада ипак не.

–      Види, мама и тата! Види! – задивљена је јер је сама успела да разабра лица са слике – Мама и тата! Баш су лепи!

–     Да. – узвраћам уз благи смех.

–      Где сам ја била? – смеје се и пита ме, чекајући утешне речи и разјашњење дилеме, на шта је навикла у свим нашим игрицама и причањима.

Нећу је ваљда изневерити ћутањем? Знам да треба изустити неке прихватљиве речи. Хм, знам да ће разумети, рећи ћу да је била мами у ст...али прекида ме:

–        Нисам у тиби, види маму, баш је мршава. Где сам ја била? – и даље се смеје, али примећујем да је све више забринута.

Знам да ће престати с питањима и прећи на другу слику чим чује ма какав исказ. У међувремену ће се већ изградити у ваздуху некакав скуп речи и владаће за свега пар тренутака иста безбрижна и слатка тишина међу нама. Али...где је била? Није била. Живели су сви, али сви сем ње. Није била.

А кад се сетим...

Стиже беба, кажу. У реду, признајем да тај исказ није сувише чудан, али ми је свест захтевала предуге тренутке – чини се, вечне – усвајајући такву вест. Не треба да чуди. Знам ја да се дете увек прижељкује и да блаженству те врсте теже сви људски изданци. Ипак, теже је схватити да ће с нама у кући живети биће више; дисаће, гледаће, шетаће, причаће, певаће, али малчице више плакати. Заиста.

Заиста. У нашу кућу стигла је беба.

Није ли најчуднија и најлепша ствар на свету тај утисак саткан у јединству нестрпљења, страха, узбуђења и неке дражи, срцу незнане раније. Није више битан ниједан тренутак

пре слетања бића на свет, а ни шта ће се дешавати. Сваки ће следећи дан бити сунчан јер ће нам сијати наше сунце. Привилегија. Нежна милина и свежина живљења читале су се на лицима. Треба да је замислим? Каква је? Је ли слична мајци или више тати? Када ће се први пут насмејати?

Стигла је.

Научила је да се смеје. Научила је да мази псе и да грли људе. Научила је да се стиди и да се прави блесава. Научила је да трчи. Научила је да пева. Научила је да прича. Свашта уме беба. Није више беба. Највише је научила да дарује љубав и да је прима из минута у минут. Читав свемир, какав зна, даје за њу бескрајну љубав и прегршт пажње. Свет егзистира за њу и ради ње.

И сада ме пита: „Где сам ја била?“.

Где је била? Слика је снимљена пре пет зима. Ње нема. Нема је на слици, а ни живела није. Сада живи, a тада није. Је ли у питању неки изврнут смер кретања, а не исти на какав је ум навикнут? Пет зима раније ја нисам ни слутила да ће икада трајати; да ће се звати Марија; да ће умети да ме растави и састави у тренутку.

Сада ме пита где је била.

Не умем да замислим да није била. Ниједна људска јединка некада није била, баш налик на чињеницу да ни Марије нема на слици. У реду. Схватам. Међутим...где су били сви ти људи када нису били? Где сам сама била? Не знам куда идем и где ће сви завршити, али, да ли је заиста истина да не знам ни где сам била? И нас су чекали. И нас су замишљали. И на наша питања имали су старији увек шта да кажу. Знам...али...такав утисак сада је свеж  у телу. Никада раније налажен, никада раније разматран. Успела је да га направи једним питањем.

–        У вртићу си била, мила. – узвраћам каснећи превише секунди, aли ипак сабрана и мирна.

–     Ааа, па да. Мама и тата су испратили Мају. Сећам се. – смешка се и гледа друге слике. Где је била? Није била. Нисам ни ја.

Kristina Posavčić: PRAZNINA (bez E)

I ponovo sedim tu na istoj klupi, ranjiva i očajna. I ovaj put prostruji mi kroz kosti isti strah. Ponovo bolnica. Ponovo isti smrad, ponovo isti sprat. Svaka druga prazna duša u istom mantilu, sa očima punih hladnih dodira koji objašnjavaju kako život prosto tako mora da biva - surov i ružan.

Jadnim očima posmatram žutu odvratnu boju na zidovima i razmišljam kako da odbacim svaku misao koja pomisli da približi svoju opasnu oštricu u mom pravcu. Danas sam ipak tužnija no obično. Možda malo i nostalgična ovako u tišini sama sa sobom.

Koja li su vrata moja?

Možda ona na kraju, ona dupla siva ogromna. Zbog takvih osiguranih vrata su unutra sigurno snimanja. Tu ulaziš dodatnom prilikom. Ili ona tamo prva kad stojiš na ulazu. Klasična kontrola. Ili ipak, ova prva. Najstrašnija.

U pravu su kada kažu da mirisi utiču na stanja.

Samo da zavšimo sa ovim. Drugi put ću ćutati. Drugi put ću paziti šta govorim. Samo da ovaj dan vidi mrak.

Klompa za glasnijom klompom i poznati ritual. Prozvana sam. Hladan hod, ordinacija prva sa ulaza. U njoj tuga i strah. Krupni prsti sa groznom nijansom pink laka kucaju slova na staroj mašini, usta pričaju a oči sažaljivo posmatraju. Vrištala bih. Samo da završimo sa ovim. Govori mi da briga čuči u mojoj glavi. Govori da pomoć postoji ali na drugom spratu. Govori da misao u mojoj glavi izaziva pažnju. Za bliskost postoji način, ali drugačiji.

Štampa papir i pruža mi ga kao kad pružaš novac na kasi, hladno i surovo. Samo da završimo sa ovim...

Hodnik, izlaz i napokon vazduh. Obilazak gotov. Ništa novo.

A nisu ni znali, a imali su razloga da sumnjaju, da ću kroz dva/tri dana biti na podu, kostima tu ali u glavi svuda osim u sadašnjosti. Svuda osim u trenutku koji stvara bol, samo bol. Oči u mraku, praznina u mislima. A nisu ni znali, a imali su razloga da sumnjaju, da život kao takav  biva zaista surov i skup, da proizvoljno shvatati misli biva opasno za mladu dušu.  

Јована Војводић: ДОРЋОЛСКА БАКАЛНИЦА И ИЗА (без Е)

- „Рaјко, јутро ти добро! Клижу капитали, а?“

- „Клижу, клижу, да. Исклизнули. Триста грама ратлука са пистаћима сам продʹо управо.  Алʹ, док ико задовољава грло, гунђати јок. 183 динара“, па протрља рукама крпу тако их бришући од скроба који оста након купца. Онда спушта врх џака тих турских ђаконија, пажљиво, истим покретом надоле увијајући, и ја губим наду да ћу добити комад за насладу. Мислим како му одмах морам праштати – ја сам наказна (што ишта тражим џаба), он само дућанџија. И то добротворни, дао ми прошлог априла јабуку у оном бомбонском сирупу, трујумфовала сам насамо при завршном залогају. Грандиозна од сјаја, ја исто што сам уприличила ужитак, а желуцу муку.

Док сам ја ово кројила по мозгу, он поздрави госпођу која, пошто зграби своју посластицу и кусур, убрзано обухвати кваку да отвори врата. Ми смо посматрајући, били сагласни да јој смисао и дух нису за овакав штимунг. Ја погнух главу. Даска клепи онако појако. Потом, кад потиснух звук, поставих лакат на пулт да бирам данашњу част. Старост опколи чуло мириса. Нисам могла класификовати број дућанских арома, само да их је било много, сувише, а да оно доприноси доживљају. А ванила, ванила, алва, рум... и анис. Рајко, добри и стари, сам личи на прошлост која животари, опстајући, тако да види да га сваким даном гута асфалт и ова година. Највишу полицу оставља да зјапи, а излог празним. Хода споро, али робу још доноси из остава. У свакој зна шта има, но нико то да затражи. Носи ми смокава гомилу из тих просторија, гони да пробам, ја тврдим да имају укус, али што никаквог поклоника мимо нас? Ћутимо док их половимо, па осим слузавости по прстима, кадри смо да искусимо довољност у тој доброти. Гушим мисао да га замарам, па задржавам корак у остајању. Части поводом мог промишљаја, и носи новину:

- „Из Пазара. Добро, збиља?“

Одбијам да дам одговор, мада га зна.

- „Рајо, шта лупа отпозади? Кажи ми. Знаш да милиција гања много види ли да кућиш разна потуцала. Мани ђавола и затвор поново.“

*

Она чучи на прагу сатима, он ми тврди да ћу пљувати на Бога ако пријавим ишта. Обмотавам јој покривач около, стискам кости и трљам кожу. Мрда вилице и потискива садржај низ грло. Питам шта гута док она вади шаку и ставља ми на очи луковицу од лала.

Купила сам јој питу са вишњама, и покајала затим. Нисам знала да су јој образи били промрзли истом нијансом тог воћа.

Душица Краговић: ИСТИНИТА ЗБИВАЊА (без Е)

Догађаји одиграни тог кобног дана нису упућивали ни на какву катастрофу. Напротив, рано јутро указа на диван зимски дан пун љубави и узајамног поштовања.  У хармоничној  празничној идили правим тону разних ђаконија за најзначајнији хришћански празник. Била сам раздрагана, а ипак тако сама. Нисам ни слутила да тај дан носи грандиозни обрт у мом животу. Самоћа дубоко укопана у мојој души створи онај тупи дојам  бојазни, али ипак помислих шта би то на Божић могло поћи по злу. Тог дана смо сви благонаклони, радосни и добродушни.  Судбина ми  доказа како она диктира нашим корацима  по двобојној шаховској табли званој живот. Тада, упркос својој вољи, схватих да смо само пуки пиуни у овој животној заврзлами. Сати су пролазили, пропуштајући своја зрнца кроз узани струк старог сата који служи искључиво као украс. Сваки минут дуг као година. Самоћа поста гласнија и нападнија. Када си ми коначно указао част својим присуством, љутња чврсто зграби душу, док ђаво набусито ускочи да распири ватру и подтсакне катастрофу. Би то онај исти ђаво  који потхрани сваку моју сумњу и као господин сврати да убира плод свог мукотрпног залагања. Као кроз маглу памтим  час у ком си виком и страшним поступцима рушио наш живот као кулу од карата. Ид надвладава разум онда када љутња надвлада љубав и тада губимо тло под ногама. Док сам скупљала минорни остатак свог поноса насилно схватих да је крај. Упркос причама да на Божић настају чуда, ми нисмо били глумци тог филма. У глави ми и сада одзвањају звуци властитих корака, док ужурбано трчим кроз НАШУ кућу скупљајући ствари.  Забога, како спаковати толико година за пар тричавих минута! Кад на миру промислим, ја и нисам ништа паковала. Како  спаковати живот у пар руксака и отићи! Живот ми показа пут у другом правцу од планираног. Одлазак би засигурно био права одлука. То и учиних. Ипак, суштинска животна збивања су ту да нам покажу колико снажна особа спава у нама самима, као и то ко су нам прави другови и сапатници. Лажни другови су нам тада при руци и појављују као рудњача након летњих киша. Мора суза катарзично ослобађају душу, доносивши мир. Ружни животни догађаји су прави доказ да мудри азијатски симбол  осликава праву истину. У сваком злу има доброг и у сваком добру исконског зла. Битан је угао из ког  живот посматрамо.

Anica Subotić: DVA MINUTA U PARKU (bez E)

Avgust, 14 časova. Otvaram oči – ne vidim ništa. Zatvorim ih, pa pokušam da škiljim. Ponovo crnilo. Rukama držim klupu na kojoj sam pozicionirana. Možda bi mogla ispariti, otkud znam. Razmišljam kako bih mogla pasti. Muka mi. Povratiću sigurno. Još jače držim klupu rukama. Sad shvatam da mi prsti trnu. Jako sam zarila nokat, jedan, drugi, treći .. u klupu. Aha, krvarim sigurno. Otkud ja u parku zapravo? Možda da popustim malo klupu. Ako to uradim, padam. Hladno mi, a napolju sto stepeni. Moram kući doći. Kako ustati? Šta ako mrak zakloni ovaj vreli dan, a ja još u parku pokušavam oči otvoriti. Boli me glava. Zaboravila sam disati. Kako mogu zaboraviti disati? Treba mi voda. Otkud voda u parku? Gubim razum, rekla bih. Diši, diiiiši .. moraš. Dobro da sam sama. Zamisli da ima ljudi. Normalni ljudi, šta će napolju po ovom užasu. Kako mogu svaki put ovo da uradim? Ovaj bol u rukama, strašno. Ponovo zaboravih disati. Fuj, sad ću stvarno da povratim. Razmišljaj o dobrim stvarima. Razmišljaj da će proći. Trnu mi zubi. Sva sam u grču. Možda bih plakala. Boli me svaki mišić. Opet mi fali vazduha. Paranoja i haos u glavi. Moram kući kako znam. Možeš ti to. Ako ponovo ovakvu stvar uradim, ja sam idiot. Tri, četiri, sad. Otvori oči. Diši. Ponovo, i ponovo. Magla mi. Slabo vidim. Al' vidim. Dobro je. Polako otvori oči, sad ihzatvori. Napokon vidim. Izgledam užasno. Ja nisam normalna. Koliko ima sati? Mora da sam tu sto godina. Pobogu, 14 sati i dva minuta.

Марија Бошковић: СЕЋАЊА (без О)

Умакајући кекс у тај цветни, миришљави чај липе, навирала су ми сећања.

Све се у мени данима, месецима слаже, срећа, туга, смех, жал за тим данима минулим.

Неких драгих људи више нема, неки млади нараштаји су се ту настанили, у селу крај реке Млаве.  Села су сада пуста, ићи ћу целим путем села, надаћу се да се безбрижна , раздрагана дечица играју дуж целе „утрине“, али не... Људи у њему се селе, самим тим и нараштаја све мање има. Тужна сам, празна, исцрпљена, не прија ми та празнина.

И ја сам некада била дете, сви су ми ближњи, драги  и даље у селу, сем мене...судбина је за мене имала друкчији план.  Сета ме савлада у неким данима, и баш тада кад сам се уз чај сећала срећних, безбрижних дана… препустила сам се мислима.

Детињарије. Мама и тата ми нису важили за прека и груба бића, међутим била сам баш малена када се та ситуација десила, и да, без сумње ћу ту лекцију памтити заувек.

Да почнем...

Беше сунчан, врућ дан, смирај, сунце беше иза брда. Неки јули или август месец.  Желела сам се да шетам, или да  играм  ластиш на игралишту крај куће, дан савршен за играрије...јер дете је дете. Мама ми је упутила пар смерница, јер сам већ казала, мала девојчица тада била,  а између њих и ту да се не удаљавам, да се не задржавам превише...

Климнула сам, слегла раменима и кренула, ластиш сам имала у џепу те цветне лепршаве хаљине, сећам је се и дан данас. На „утрини“, не баш близу куће, срела сам две другарице. Биле су ми баш блиске другарице, а  време са пријатељима  увек лети и увек прија. Играле, играле и играле....и да, заиграле се. У тренутку, мени беше тренутак, угледах мрак, црни мркли мрак.  Јурнула сам ка кући, али...

Мама ме је сачекала на капији, на лицу не беше смех, већ  сам тада, први пут угледала лице једне нежне, брижне, преплашене маме. Сада и сама схватам те речи, бити „мама“.

Причала ми је шта је све мислила, какве слике је имала у глави...Памтим сваку њену реч, и данас.

Сећам се...

Исте кексиће јела сам и тада.

Dalibor Mirić: RAZLIKA U GODINAMA, DA LI I U MISLIMA? (bez E)

Mnogo puta sam razmišljao kako  život brzo prolazi i da li imao smisao? Zašto ga  doživljavamo lično i individualno ili obrnuto? Otkad sam  kao mali dolazio kod baka Kiki, baka Kiki, navodno samohrana majka i baka, uz uslovna oslovljavanja  i grdostanja, ipak, stalno govorila  kako  sam ja bakino zlato, ali ja to nisam doživljavao ništa značajno. Sada, kada sam odrastao, shvatio sam da ja zaista imam čas kako prisvajam pripadnost baki i porodici. Bakina poštapalica „zlato bakino“ dovodi u pitanja pojmovnikovog brata. Oskara. Uz nju sam postao slobodnog uma za ostali narod. Razlika u godinama, ponovio bih, dobija na jačini samo ako govorimo o  doba inovacija i inustrija. Ali baka i ja smo isti. U mnogo toga. Baka isto voli kolač kao užinu, isto čita film sa mađarskim  titlom, isto guli markicu na  pismu prstom. U stanu ispod bakinog, mala Lana, komšinica, dok su joj mama i tata bili na poslu, dolazi kod baka Kiki. Mala Lana, naravno, misli kao i ja, da su bakini kolači i torta najbolji praznik u stanu 78. I tu izostavljam razliku. A zašto ipak postoji? Zato što baka ima iskustvo, ima dva braka iz prošlih dana, osmoro unučadi i tri stana u okolini Novog Sada. Razmišljao sam i o laičkim nazivima za staru babu, ali ona se sjaji kao da ima pola manjka. Iako su nju smatrali oštoroumnom sa jakim tonskim izgovorom, ja sam ju promatrao kao krhkog dobrog duha. Oh, kad bih samo mogao da vam vrištim od radosnog tona  koliko sam ju čuvao. Iako, čuvam i danas. Ali u mislima. Zato što odvažno boravi u carstvu Isusovom. I koristim priliku, da vam kroz izostanak slova E kroz ovu misao izgovorim. Da, fali mi jako.
Tvoj Dalibor

Lazar Lazarević: PRILIČNO DRUGAČIJI PRISTUP PONOSU I DRUGIM PUSTINJAČKIM SPOSOBNOSTIMA UMORNOG UMA (bez E)

Začuđujuć san to bi; bio sam prosjak, a bio sam slobodan. Ostaci sna još pokušavaju da dođu do stvarnosti, ali svakako žurim u školu. Grubo je to što mrak boji jutro u tmurni prostor koji mori. Svako jutro – isto. Majka stalno ostavlja poruku u kojoj stoji kako moram da probudim brata; osnovci moraju biti tačni kao sat, dok nas boli kurac. Ja sam stalno kasnio na prvi čas i pritom sam ostavljao glupi izraz od uva do uva dok bi profa lupkao olovkom u klupu. U drugoj sobi, Sajmon spava sa loptom u naručju i sigurno sanja kako igra u ligi šampiona. Katalonija ga bodri, a ja skrhan od sanjanja i ustajanja hoću da ga pustim da odspava još koji minut. Mada, poruka je poruka. Na kraju bih nadrljao.

Jutarnja, kućna idila završava našim odlaskom – svako na svoju stranu.

„Ćao bato“.

Autobus malo kasni pa ulazimo tiho – svi mi koji sanjamo. Muzika mi skrati patnju. U gradu mi osvanu oči, pa vidim Džo koja stoji na stanici i ostavlja blistav izraz od uva do uva – to mi omogući da izguram dan do vrhunca.

Dan trošim u školi, a škola ko škola... Nisam zapamtio mnogo, osim kada smo bili u crkvi. Tamo sam pomislio na Boga i pomislih da li on od nas zapravo traži ono što mi sami mislimo da zaslužujemo. Ja sam zadovoljan. Znao sam šta sam uradio i znao sam ko mi ispunjava dan i zašto. Zar to nije dovoljno? Džo bi to sigurno potvrdila!

Brzo sam zaboravio na crkvu i na svoja pitanja, a Boga sam tražio samo kad sam patio. Muzika mi vrati pažnju.

U 14 i 30 dolazi autobus i vodi nas nazad. Naspram ulaza u našu crkvu postoji klupa na koju odlučno postavljam guzicu i mislim na Džo i ovu Pripizdinu. Volim ih svojom dušom, s tim što mi Pripizdina izaziva panični napad. Konstantno razmišljam kako moram da napustim svaki vid života u ovom bunaru.

Vrapci su dosadni, a ja sam smrznut do kostiju. Nisam siguran zašto nisu otišli na jug ili kuda god vrapci moraju otići kada duva, smrzava i šamara po obrazima...

Konačno. Evo i Džo. Ona živi u drugoj opštini pa su nam autobusi različiti. Postoji pola sata raspona u putovanju. Sada smo tu. Ona i ja.

Misao koju sam čuvao izgubih vijajući vrapca očima, a biću sa kojim sam hodio ulicom poklonih mali Kosmos. Poklonih joj malo žućkastog Sunca za ovakav dan. Poklonih joj svoju ruku, oko, ovaj bunar i malo suza kad joj bi frka.

Bi to naš dan i bi to moj san – začuđujuć san to bi.

Po pritisku bih kazao da sam i danas tužan. I danas sam zgužvan, ružan i skapavam od gladi, ali u glavi imam plan za priču; Podariću joj mali Kosmos i malo žućkastog Sunca. Pokloniću joj svoju ruku, oko i mali bunar za svakoga ko postoji u tuđoj glavi.

Bili smo tamo, ona i ja. Sada sam tu samo ja.

Катарина Перић: КАРНЕВАЛ (без О)

Уста пуна крви куљају у ушима. Звечи изнад главе наређење да се узвиси мисленије Сунцу, Хлебу и Сну. Наша свенедељна карневалска прилика. Штура. Црна. Без  сувише игара.  

И на свршетку параде маске склизну тек при налету дашка земље.

Наша је смрт прва.

А кад се успнем, ту захучи најстрашније. Па се шћућурим и чекам да извири из напуклина прашњавих чељусти и мириса запекле крви. Тај пут је рика замрлих нада за гмизавце тврде земље, а њему скривалиште за бесмислице и лудила. Хитар је! Чим ме увреба, граби ми дах и експериментише са мешањем супстанци тела, власи, крви и земље. Крвнички гњечи напуклине и размазује црвени пигмент. А ја жмурећи притискам му врат и урлам на псећи начин. Тај сасвим разуме. Али ме не пушта. Режање престане када не задржава крварење.

Сада удишем земљу и мирим се расутим супстанцама себе. Крв ме пушта да разберем властити глас:

-'дан!

И други глас:

-'дан! Срећан празник Успе...

Пар метара и бежим. Не прати ме, али бежим. Знам да ме види с те висине и смеје се, али ипак бежим. Да ли ради Хлеба или Сунаца? Дана? Ради паса са две труле руке? Смешних лавежа? Ради игле шестара и заривања у крв зеничине бити? Градитеља црних наказа? Злурадих, свевидећих висина? Смрада земље над лицем? Ради ветра, шибача мисли? Руку пуних птица? Суштине магле?

Не знам. Али бежим све даље...

у себе.

Сестра ми је смрт друга.

Тијана Ненадовић: СЛИКА (без О)

Празна сам. У мени нема ничег. Без умећа да наслутим један трачак наде. Рекла бих да сам једна мала безначајна слика закачена на зиду без икакве сврхе. Сви прилазе ближе да је виде, усликавају апаратима, блицеви севају на све стране, гужва, шапати, уздаси. И направи се бука сузбијајући тишину. Тишину у мени. Када се све смири и разиђе, близу девет сати настаје идила. На слици леже  распрскане и размазане нијансе љубичасте, жуте и сиве настале у пар наврата инспирације уметника. Људи се диве вештини сликара, а тврдим да већина нема благе везе шта види на слици. Задржавају се пар минута, сликају и наставе даље. Неки су ту да би били виђени, неки јер је сада тренд ићи у галерију и сликати се испред исте и тај тренутак приказати на друштвеним мрежама. Тада мислиш да си кул јер ти је лепа слика. Или си ти леп на слици. Неки су ту јер им је задатак да се смешкају, причају напамет научене ствари. А неки су заиста ту јер гаје страст и љубав према сликама. Јер се разумеју. Јер виде себе у уметницима, сликама, у кривудавим линијама, испрекиданим захватима четкице, у изразу лица, у зеницама... Када приуштиш себи ужитак и тишину (ту негде између 20.30 и 20.45) када се сви разиђу и настане мук, а затим приуштиш себи један бег од тренутка и зачас више ниси присутан јер си загледан у једну црну сићушну тачкицу на средини слике. И баш та мала безначајна и неприметна тачка наслућује да у дубини те слике нема ничег. Пустиња. Слика без звука. Звук без слике. Затварам капке, кажем десиће се сада. Али ништа. Беспуће. Тама. Празнина. Иста та празнина пламти у мени. Једна дугачка линија и ништа. Заглављена у мени. Између свега и ничега. У стању безнађа. И на крају када се закључају врата и сви напусте галерију, па чак и када чистачица све распреми и изађе из сале препуне умтеничких дела једне руке и једне душе и та умазана слика је најзад препуштена себи. Сама виси на зиду и слуша пулсирање ништавила гајећи га у себи и чекајући сутра. Чекајући сунце да угреје малу тачкицу на средини њене прекривене, усниле и неприметне тишине.

Filip Pandžić: APSINT (bez O)

Sedim na terasi. Lagani vetar pirka, a u nas cirka. Dim izlazi iz usne duplje mračne trpezarije. Vani su nijanse plave, unutra žute, a u meni zelene. Tekućina sa sedamdeset stepeni jačine ulazi u usta. Svaljuje se duž ždrela i niz jednjak, zatim... Ništa. Nestaje žareći dušu. Pet minuta i čep flaše je pun - u krug. U glavi kreće Matt E. i C. F. Bundy. Anis i pelin peckaju mi pluća. Smenjuju se scene iz slika Tuluza i prijatelja mu Vinsenta. Tri flaše... Trećina je isparila, u duši se nastanila. Ne vrti mi se u glavi, štaviše, skače mi se. Zgrade uske, fenjeri svetle. Nisam sam - tri je flaše. A tekućine ni za jednu. Mirišu vrući mafini. Već sam sit, ali miris vrućeg testa me nadražuje. Šećer u čaši izbegavam. Više preferiram čist. Dakle, slatkiš mi neće smetati. Tamna struktura kakaa pruža mi takav užitak! Pet minuta i čep flaše je pun. Tekućina se sliva niz jezik. Nalet inspiracije, ali na trenutak. Duša mi isparava. Miris biljaka me mami na san. Energija se gasi. Sve se skuplja - trne mi usna duplja. Jeza me trese. Ekstremiteti se predaju. Nijanse se pretvaraju u sive. Dekadencija. Flaše su prazne. Sad se ne sme stati, kupi! Prevaziđi rušenje u sebi. Šetam, ali nisam sam. Radnja - isti špajz. Svuda flaše, u rukama kese. Padam. Na trenutak... Ništa. Čujem šapat - u krug. Dižem glavu, sve je u redu. Cirkaj! Da pušim, sad bi cigara plamtila. Pričam pričice, smejem se! Vazduh letnji me krepi. Kvart diše, ženske pune šarma - larma. Muškarci puni piva. Zid je bled. Razabirem mučninu. Zeleni čas miljama je dalek. Stepenice idu ka nebu. Vraćanje muze! Javlja se mistika, tajanstvena i transcendentna. Svuda kanali i ulice. U daljini vetrenjača. Napitak je spreman, čep - u krug. Tekućina mine kraj grkljana. Javljaju se Vajld, Mane i Dega. Prekrasne stvari! Sa pendžera u daljini izvire muzika. Čini mi se neka flauta ili klarinet. Čujem grad i vidim ambijent. A žmurim... Dalje ne ide. Lebdim u krevetu - fjaka. Beli prekrivač miriše na trulež. Mislim, u stvari, mislim da mislim. Čestice pelina zapanjuju mi srce. Zelena muza me prima u zagrljaj. Idem da sanjam!

Татјана Кнежевић: ЉУБАВ НА ИЗДИСАЈУ (без Е)

Исти сан. Он, моја љубав, и моја најбоља другарица, иду ка заласку сунца у стилу Таличног Тома, на коњима, рука у руци, прави романтични, филмски, холивудски кадар... Док их ја, сама, тужно посматрам... Како сам ја зликовац у тој причи??? И зашто стално сањам исти сан? Да ли то моја љубомора прави хаос у мојој глави и души? Нисам сигурна, нисам баш толико умислила, има ту још штошта… Сви су радосни када изабраник срца шармира породицу и друштво, а нарочито најбољу другарицу. Али од када сам их упознала, сањам исти сан, кошмар, који изазива ужасан страх… Тај страх од губитка доминира мојим мислима и сновима, а и мојим будним одлукама. Самопуздања имам мало. Како иду дани, на огромним сам мукама, враћам филм и анализирам.

На првој кафи коју смо пили, када сам их упознала, створили су микрокосмос само за њих. Од тада сам сувишна. Била сам на чаробном првом састанку, слична схватања, ставови,   смисао за хумор, планови за будућност, спонтаност… Нисам проговарала ништа, само сам слушала. А наш први састанак, након дуготрајног дописивања, нимало спонтан, али под притиском, прошли су сати док нисмо истински проговорили. Стална бол… тај први састанак, њихов, филмски, озбиљан кандидат за Оскара, са присутном публиком, а наш, ни за новински чланак.

Можда нисмо добар пар, можда би они били бољи? Та мисао прогања и дању и ноћу. Састанци насамо, у тајности? Да ли сам постала сувишна? Да ли ћу их изгубити? Да ли сам зликовац ако саботирам њихов састанак? Ако би били бољи пар, да ли да им дам свој благослов? Да ли су то заслужили? Или остварују своју љубав у тајности, кришом? Можда само пролонгирам, можда да им ипак признам своју муку. Постоји мала шанса, нада да нисам у праву. Али морам да знам. Испричаћу им за свој сан и сумњу. Тражићу истину, ма каква она била. Шта ли ћу добити као одговор?

Vanja Popović: UTISCI I APSURDI (bez O)

-PA ZAR IZA PARAVANA?

Nikada ništa smešnije ni istinitije nisam čula. Dva sata čekanja, slušanja i dremanja da bi smrt izgledala nikad jadnije. Madam, umreš ti da umreš lepše. Bez pesme i drame. Harakiri nije presecanje žena u cirkusu, ali treba da bude ubedljiv. Igru skrivanja izvela si bez premca. Ali, publika ne želi da igra žmurke. Želi krv, patnju i tragediju. Jesi li se ti zaista ubila? Ne bih rekla. Bačena čakija publici ništa ne vredi, Madam. Naspram sablje, svaka je čakija slaba. Iza paravana, ništa ne biva. Ni smrt, ni strah. Suština je uvek na sceni, teatralna je i javna. A ti si nam smrt, taj najveći cirkuski trik, uskratila, stavljajući je:

-PA ZAR IZA PARAVANA?

٭

Zasadi drvce. U njenim mislima mrdaju se bezuba usta starice. Vrsta nije bitna. Vrba, na primer. Zasadi ga, kad ti kažem. Neka bude kraj reke.

Mama mi je ispričala priču, rekla bih, na granici mita. Sudbina majke i deteta se preslikavaju kad „ugledaju dan“ na isti datum. Premda je vremešna susetka delila iste ideje, mama nije marila. Čim me je uzela u ruke, smetnula je s uma ne reke, već i sva jezera na svetu. I drvce.  Ali, mene ništa ne sprečava da i dalje mislim na njega. Uvek je tu reka, i pusta zemlja kraj nje. Uvek je tu i izmaštana biljka, čuvar i znamen. Skrajnuta je u sivilu, ali čezne za zagrljajem. I naizgled isijava, premda sama. Želi da je nađem.

Sudbine se, ipak, nisu preslikale. Susetka je uzalud brinula. Mene i mamu deli dan razlike.. Ali, ja znam da ni reka ni drvce nisu nužni. Jer, mama je sve vreme imala vrbu, ne kraj muljevite reke, već, najpre u naručju, a sada i kraj sebe.

٭

Išla dva šetača, šetač J. i šetač V. na kej. U priči smetnuše s uma da treba da pređu ulicu.

-Ej, stani- reče J. i drugi šetač stade. Stajanje se, međutim, nastavi.

-Šta čekaš?- upita V. J-a. Izgubljeni J. shvati da su smešni.

-Englezi kažu traffic light, setih se- reče J. –Ali ga na našem delu puta nema.

Prešavši na drugu stranu, krenuše da se smeju. V. naglasi da će scena, pre ili kasnije, ali bez sumnje, biti uneta u priču. Kasnije se u mislima, zaustavi na idejama, nalik na traffic light. Crvene su, žute, zelene, svakakve. Nema ih, a smetaju ljudima da se kreću.

٭

Čekić, prsti. Prsti. Čekić.

Putešestvija železicama prava su drama. Najčešće tragedija.

-Trener je lud jer je drži u timu. Igrala je u šklj ligi a sad se prebacila...

Sat vremena, plus četiri minuta. I ja prinuđena da slušam istu priču, iste mlade žene. Ne znam šta njenu susetku prikiva za sedište, ali ne mrda. Nema gde, a i ne sme. Ipak je velika besednica tu. Tišinu i klimanje saputnice čujem, a želim da pripada besednici.

Izmenjala je zaduženja i igračice u timu, pretresla im navike i partnere, a druga je izlaganje ćutke prihvatala. Umara me sve. I ta Ana P. , glavna tema priče, slaba igračica. I njen partner, i sve lige sveta. Želim da stignem u grad.

-Ali previše je temperamentna...

-Da.

-Previšee temperamentnaaa...

Šezdeset i četiri minuta.

Jadna Ana P. Ni ne zna da sam njena saveznica. I da navijam da nikada ne ublaži temperament i ne razvije igru.

Namah tišina. Hvata me panika. Ne milina. Besednice, igračice nad igračicama, nastavi. Jer sve miriše na kapitulaciju. Nema stajanja. Muk je strašna stvar. Uz zamuckivanje, sledi nesigurni nastavak priče. Ispuštam dah, srećna. I, htela ne htela, pretvaram se u publiku sa tribina, tapšem igračici i navijam za besednicu. Ne staj, jer šta bi, nesretna, rekla ćutanju?

8. AUTOFIKCIJA + LIPOGRAMI

U narednom zadatku pravimo malu pauzu od fikcije i bavimo se modom pisanja koji je sve popularniji u srpskoj i ostatku svetske književnosti: autofikcijom.

Zahvaljujući autorima poput Velikiću, Sikimiću, Eleni Ferante i K. U. Knausgoru, ali i sve većoj popularnosti društvenih mreža i različitih oblika blogova koji se kao savremeni oblik nefikcionalne proze razvijaju već više od dvadeset godina, autofikcija postaje sve rasprostranjeniji i se raznovrsniji žanr. U novom zadatku, napisaćete tekst koji će kao građu koristiti nešto lično & stvarno iz vašeg životnog iskustva: događaj, osećanje, misao, sećanje, ideju. Ovom prilikom nije dozvoljeno izmaštavanje događaja -- potrudite se da budete što verniji onome što se zaista odvilo! Rad koji ćete napisati međutim neće biti trivijalan dnevnički ili memoarski zapis, nego će zadatak podrazumevati da stilski, formalno ili konceptualno literarizujete stvarnosnu građu iz svoje autobiografije. Priče koje pišete mogu biti klasične kratke priče ili hibridni eseji; mogu biti pisane u prvom ili trećem licu; mogu biti pisane tradicionalno realističnim stilom ili neobičnijim pristupima poput lirske proze, toka svesti, ili drugih pristupa koji mešaju stvarno/mimetičko sa halucinogenim, snovitim i iracionalnim. Zadatak je dakle, još jednom: literarizacija jedne stvarnosne građe.

Drugi deo zadatka podrazumevaće da svoje radove pišete uz "pomoć" -- zapravo, uz hendikepiranje! -- jednog od dva različita lipograma. Lipogram je manirizam koji podrazumeva pisanje bez korišćenja jednog slova, pa će tako jedan deo vas morati da piše priče bez upotrebe slova E, a druga polovine bez slova O. Ovakva prepreka služiće vam da aktivnije promišljate svoje pisanje i da tragate za alternativnim rešenjima o kojima inače ne biste razmišljali.

Svoj lipogram ne birate, nego vam je dodeljen. U spisku autora na naslovnoj strani sajta možete saznati koji je vaš jezički hendikep.

POSEBNA NAPOMENA:
-- Navedite svoj hendikep u podnaslovu priče.

***

Rok za slanje radova je petak 6. mart. Ukoliko imate dodatnih pitanja u vezi sa zadatkom, možete ih postaviti putem mejla ili na konsultacijama.

Srećno pisanje!

Branislav Aleksić: INDIGO (Tamara Radević)

Čudno je to. Junak nad junacima. Hrabar i mudar. Odvažan, snažan. Dovitljivi Odisej uživa u tome da se u postelji nimfe Kalipso oseća nemoćno. I pati za rodnom svojom stenovitom Itakom, pati svaki dan na žalu, i svako veče vraća se u dvore Kalipsine, nikada ne pokušavši da pobegne.

 Bojao sam se...Bojao sam se sebe... Bojao sam se sebe tek otkrivenog... Bojao sam se sebe tek otkrivenog  i nemoćnog... Voleo sam sebe... Bojao sam se...

Njena dominacija. Moja poniznost. Zamolio sam je jedno veče da me veže za krevet. Potom mi je vezala oči. To slepilo čula. Ta neizvesnost koja je tinjala u meni činila me je tvrdjim od stene a nju mekšom od peska koji napusti talas. Osećao sam se kao nikad pre. Uživao sam u tome dok mi se na vrhuncu tog užitka ne bi pojavila ona. Tada moja Itaka splasne. Preklopi je cunami i ona postane obična glinena stena.

Zašto si me pustila da odem? Zašto nisi želela da nastavimo da se jebemo? Zašto si pustila da taj slabić u meni pobedi? Zašto si me poslala njoj? Ne želim da vodim ljubav. Rat se vodi a ne ljubav. Kada će se opet probuditi životinja u meni? Ratovi su završeni. Žena je dosadna. Itaka je pitoma.

Kad se samo setim te večeri kada ga je uzela u ruku. Penelopa to nikada nije učinila. Potom ga je stavila usta i krenula pomerati napred nazad glavu. To je činila sve brže. Počeo sam da se tresem. Uhvatio sam je sa obe ruke za glavu i počeo ga gurati sve dublje u njena usta. Mumljava. Lupanje. Krkljanje. Izlaz. Maženje. Vraćanje. Jezik. Mumljava. Lupanje. Krkljanje. Požar. Crven sam u licu. Znojav. Prazan. Zadovoljan. "Volim da ti ljubim kurac." reče tada i odluči da me pusti. Poraz.

Vratih se na Itaku. Od tada se pitam zašto sam poklekao. Zašto sam pristao odreći se svoje žudnje. Nehoćan. Ne. Hoćan. Zavezan. Ukalupljen. Voleo sam njeno vezanje ruku. Prezirao sam njihovo vezanje ruku. Voleo sam njeno sviranje kurca. Prezirao sam njihovo sviranje kurcu. Gledao bih pučinu i tugovao. Tugovao što zbog njih imam dužnost napustiti ovo mesto. Ona je videla tu moju tugu. Pustila me je. Osudila me je.

Voleo bih da me nikad nisi pustila da odem. Voleo bih da sam zauvek ostao sa tobom. Sada sam tu zarobljen na Itaki. Nehoćan ljubim hoćnu.

 Čudno je to. Pička nad pičkama. Bojažljiv i glup. Ponizan i slab. Glupavi Odisej dosađuje se u postelji Penelopinoj gde se oseća moćno.  I pati za nimfom, pati svaki dan na žalu, i svako veče vraća se u dvore Penelopine, nikada ne pokušavši da pobegne.

Sara Matin: MAGISTER (Anabela Kuridža)

Verski pokret protiv svih vizuelnih predstava zaživeo je 2050. godine kao nikada do sad. Žive ikone koje plaču pred čin raskola tela obeležile su polovinu 21. veka. Vođa neoikonoboračkog pokreta bio je Branislav K., koji je insistirao na skraćenom, umetničkom tattoo imenu „Lav“. Kao što je poznato, Lavova ruka je u prošlosti bila neraskidiva od dleta, što su kasnije mnogi umetnici parodirali, oslikavajući alat i deo tela kao srasle u različitim položajima. Iz svedočenja njegove kćeri, saznajemo da je jedan dan Lavova ruka pocepala boga. Sledeće jutro, dleto je zamenila mašina za tetoviranje.

 Zapis na telu, koje će da se kreće, živi i umre. Lav je smatrao da su to njegovi umetnički vrhunci. Oslikana Bogorodica vodiće ljubav i nežno se izvijati u naručju teških muških ruku. Isus Hrist, za kog je jedan gospodin poželeo da mu bude preko celih leđa, otići će pod zemlju. Kamene ploče grobova najčešće ne dozvoljavaju  vaskrsenje. Brojne zamisli je Lav negovao sve dok ga nemir nije počeo obuzimati: „Ne pravi sebi lika ni obličja ni bilo čega na tuđem telu. To su tuđa leđa, tuđe ruke, tuđa tela. Ne pravi, ne pravi obličja bilo čega što je gore na nebu ili dole na zemlji. Ni pod vodom ni pod zemljom ni pod vodom ni pod zemljom ni pod vodom ni pod zemljom. Na na tuđa tela, tuđu kožu.“

U novembarsko jutro duboko je rascepao šaku jedne mušterije. Umetniku je potrebno da ukine sebe, da prekine kontinuitet svog bića. Nakon tog je vrlo brzo uz sebe prikupio istomišljenike. Još brže počela su masovna istrebljenja i pomori oslikanih tela. Poznat je o svemu tome Lavov zapis:

„Raduj se, govorim sebi svako jutro dok se umivam. Raduj se, Lave. Reč je o tome da sam se ja rano zakleo da ću uvek da reagujem. Negovati reakciju na unutrašnju akciju nije znak ludosti. Naprotiv, postoje ljudi čije su transformacije toliko velike, da potom i svet mora da prati ritam tih velikih metamorfoza. Problem prebacivanja fokusa sa kamena na ljudsko telo menja celokupnu stvar oko ikonoborstva. Ja sada moram da razorim tuđe. Ikonocid je utoliko strašniji jer nije lako gledati suze živih ikona. Ne, kćeri moja, tata ne cepa boga. Tata sakriva boga kao što su se sakrivali grobovi nacističkih i fašističkih vođa, kao što su se preoblikovali stari spomenici, ali i kao što su se spaljivale knjige. Damnatio memoriae nad Bogom. Zato si kažem-raduj se Lave!“

Dajana Rastović: PRE SUTONA (Jelena Vesić)

Zdravo, čitaoče, moje ime je Mila.

Ne znam kada ćeš ovo čitati, a ne mogu ni da znam ko si. Jedino što pouzdano mogu da kažem jeste to se u momentu, kada se ovaj papir bude našao u tvojim rukama, ja više neću nalaziti na ovoj planeti. Što je u ovom trenutku jedino dobro.

Znam da će ljudi, kada  moja slika bude okačena na nekoj banderi, autobuskoj stanici ili kapiji crkve,  izbezumljeno zuriti u nju. A kada im intenzitet uzbuđenja malo opadne reći će da to nije moguće, ne može biti istina da je digla ruku na sebe devojka poznata po tolikoj vedrini i osmehu.

Ali oni, čitaoče, ne znaju koliko sam puta brisala sopstvenu krv sa poda, zida ili kuhinjskog stola sa kojeg sam upravo sklonila večeru, onu koju sam spremala sa mnogo truda, ali, eto, nije bila dovoljno slana za nečiji ukus.

Nekada sam imala prijatelje. Nekoliko njih kojima sam se usudila da kažem „Ja ovo ne mogu. Ovaj život nije za mene“, a odgovori su bili „Nemoj da se nerviraš“, „Sve će to biti dobro“ ili „Sve to jednom prođe“. Ali kada? Pitala sam se, dok su me tešili sitnim, bestežinskim rečima, a onda se, kao bilijarske kuglice – rasipali svi daleko od mene. Bila sam i ja poput bilijarske kuglice koja uvek upadne u rupu, to je valjda i cilj igre. U skladu sa igrom koju sam preživljavala bila sam sve što je trebalo da budem: primereno dete, odličan đak i student, ali nikako nisam mogla da izađem iz rupe za koju mi se činilo da nema dna i da me vuče sve dublje i dublje.

Oni, čitaoče, nikada nisu mogli da vide moje suze. Njih sam čuvala za posebne trenutke, za ritualne momente kada se posle napornog dana vratim kući i uđem u tuš kabinu. Kada su me pitali zašto toliko često perem kosu, odgovor je uvek bio onaj najlogičniji – brzo se masti.

Nisu mogli da vide moju samoću i to kako mi ona kida meso i kosti iz dana u dan sve više i više, kao gladni pas koji napokon dobije komad hrane. Nisu mogli da vide kako se rasklapam na milion delića koje niko kasnije, poput puzle kojoj je jedan deo greškom završio u usisivaču, neće moći ponovo da sastavi. Ali su zato videli moj osmeh kojim sam sve to prikrivala i bilo im je sasvim dovoljno da me svrstaju u grupu onih kojima „ništa ne fali“.

Zapravo, čitaoče, falilo mi je samo malo, samo jedna osoba od 7 milijardi na ovoj planeti koja će biti tu da me pita ono što se danas tako olako preskače. Da me pita kako sam, jesam li imala naporan dan, da me zagrli i kaže da će učiniti sve da budem dobro. Takve stvari su potrebne svakom čoveku, samo se retko ko usudi da ih zatraži ili da sam progovori o tome ukoliko nije pitan.

Pre malo manje od dva meseca sam razgovarala sa Bogdanom. Izgledao mi je veoma zabrinuto i iscrpljeno, i osetila sam potrebu da ga pitam da li je srećan. Kada sam to učinila dao mi je neki neodređen odgovor tipa: „Zadovoljan sam poslom“, „Guram nekako“, ne mogu ti sa sigurnošću reći, pa je nastavio da priča o svojim obavezama i planovima, ne uzvrativši mi isto pitanje, na koje bih, volim da verujem, bila spremna da dam iskren odgovor. Onda je otišao u žurbi, nismo se ni pozdravili, ne znam ni hoće li se vratiti, i ako bude, kada će to biti.

Ali Bogdane, u slučaju da si ti onaj koji je došao do mog pisma, ipak ću ti odgovoriti  na nepostavljeno pitanje: bila sam srećna makar na kratko, na onih deset sekundi u tvom zagrljaju, toplim rečima i lažnim obećanjima, zaista jesam… 

 Ali sada zbogom i molim te, samo me pamti srećnu!

Ивана Јањић: Једна главица свјеже (?) зелене салате у 19.26, и откад се бог пише малим почетним словом (Славиша Тривковић)

Последњи сунчеви зраци голицају окрњене крајеве зграда и кроз прозор њежно падају на корице књиге која немилосрдно покушава да промијени већ добро установљени облик мојих ребара. Сва срећа па није у томе усамљена. Једна баба, чија је торба за пијацу препуна салате (Шта ће јој салата са пијаце у седам и двадесет шест увече?) покушава да дође до врата аутобуса, уплашена да је неко не заборави, не заобиђе, не престигне. Како ће стићи до врата? Како је кренула, набијајући ми лакат у ребра, изгледа – кроз мене. Онда почиње да псује, мрмљајући себи у браду, тобоже се правдајући како тако није било у њено вријеме, знао се ред, даме су имале предност, мушкарци су се опходили према женама са поштовањем. А њој је јуче био рођендан, осамдесет и шести рођендан, ни рођена дјеца јој нису честитала, а онда се поново гура  и ја пожелим да их оправдам, да кажем да им је вјероватно, после свих тих година, досадило да честитају, само њој, изгледа – није досадило да живи. Нека дјевојка која је случајно уплетена у разговор (из ког покушава да се извуче једнако неуспјешно као и баба из гужве градског аутобуса) само полако клима главом а ја се сажаљиво осмјехнем. Аутобус се цимну, баба почиње да псује, проклиње лозу и возачу аутобуса и ономе у аутомобилу испред нас, радници на пијаци што је дигла цијену, а онда и мени зато што носам туда књиге, па их морам придржавати, више би мјеста било кад бих спустио руке, а ја прекријем књигу, трудећи се да пронађем њене скривене уши, да је спријечим да чује ту срамоту, замишљајући како се Милош Црњански и Вук Исакович сада преврћу у гробу, километрима и километрима далеко, а заправо тапацирани у моје дланове и неколико слојева свеже зелене салате (колико уопште може бити свјежа у 19.33?). Псовке постају гласније, жучније, а ја чујем једну коју нисам већ годинама па се насмијем, помислим на дом и оно вријеме кад сам био, како сам волио да вјерујем, пасионирани сакупљач сеоских псовки. Помислим да јој припомогнем, јер назирем градацију, али она полако почиње да замуцкује, свјесна тога да бијес губи на снази, ријечи такође, па још једном понови како је читав свијет отишао у три лијепе па се утиша, а онда се врата отворише уз писак и она нестаде уз ријечи: „Пролазим, пролазим! Чујеш ли ти? Пролазиииииииим! Ова данашња омладина, страшно! Матер ја вама свима...“

Дјевојка поред мене узима скрипту у руке, гласно уздише, а онда се прекрсти и настави да учи, а ја не могу а да се не осмјехнем. Враћам се двадесетак година уназад, до готово потпуног мрака у соби који нарушавају једва одшкринута врата и мајке која ми објашњава да се прекрстим па помолим, па прекрстим још три пута. Ако сам био добар тог дана, могу да се помолим Господу и да га замолим нешто лично, што сам посебно користио првих година. Године су пролазиле, мајка је одавно престала да ме ушушкава у кревет, отац да прича приче за лаку ноћ, али сам се ја и даље ревносно крстио. И током ратова, смрти, болести, лоших оцјена, несрећних љубави, молио сам се, у име Оца, Сина и Светога Духа, за све здраве и болесне, криве и недужне, сиромашне и богате, оне који су на правом путу и оне који су са њега скренули... Молио сам се и кад сам почео да сумњам у Бога. Молио сам се и кад сам престао да вјерујем у њега. Молио сам се јер је то постао ритуал пред спавање, па као што неки морају да запале цигару кад устану и уз њу попију кафу, тако и ја морам да се помолим богу.

Молио сам се богу и прије разговора за посао, мог и њеног, па и онда када смо обоје били одбијени, не једном, не двапут, не трипут, већ онда када је постало сувише болно и даље водити рачуницу. Онда када сам оставио све што сам знао, породицу, друштво, моје пејзаже и песме, када сам њу оставио и упутио се, неповратно и неопозиво у правцу три лепе. Молио сам се и оним ноћима када ми се чинило да ће ме сопствена промашеност утопити на сувом и као и онда када сам био приморан да је се сјећам, испрва проналазећи њене праменове у откосима сена, а онда у чаши, баш ту, на дну, када нестане и мене и пива, али и даље остаје њен мирис, вечито настањен у предсобљу мојих ноздрва, као успомена која ће нас све надживети. Успомене, успомене, успомене а онда те закопају у земљу.

Одједном се чују сирене, а возач аутобуса нагло стаје на кочницу и на тренутак помислим да ћемо сви пасти, али гужва је толика да се нико готово и не помера са мјеста. Прво пролазе полицијска кола, а за њима и кола хитне помоћи и пожелим да се прекрстим као што то увијек чиним, да се помолим за срећу онога коме јуре у сусрет, али онда пажљивије погледам и видим како се возач кола хитне помоћи грохотом смије и иако је далеко, чини ми се да га чујем, па ме обузима језа и помислим како ћу на онај подужи списак за спасење додати и душу овог човјека. Амин.

Dalibor Mirić: DŽABA SVE KAD TI JE MAJKA KUČKA (NEMUŠTI JEZIK) (Danilo Kovačević)

Prošlo je nekoliko godina nakon što je Simeon, jer čoban je imao ime a to ime je glasilo „Simeon“, ženi objasnio zašto se nasmejao. I njegova žena je imala ime naravno, zvala se Stana. Živeo je s njom skromno i zahvalno jer im ničega u životu nije manjkalo. I tako jednog dana dok je obilazio svoje imanje, idući kroz šumu, sreo je kralja koji je sa svojom svitom bio u lovu. U kraljevoj pratnji bili su sitni i krupni vlastelini sa svojim slugama i psima. Prišao im je i uz dubok naklon pozdravio kralja i poželeo mu sreću u lovu. Kralj je sišao sa konja i upitao Simeona ko je on i čije je ovo imanje. Simeon je, ne dižući glavu odgovorio kako se zove, rekao mu da je on nekada bio čobanin i da je sada sve ovo što vidi njegovo. Kralj mu reče: „Imanje ti je zaista veliko, ali da niko ne može da se meri sa imanjem i moći koju ja imam. Sada da naredim bilo kome od ovih vlastelinčića da potrče za zecom, trčali bi.“  U toku razgovora s kraljem, kraljevi psi su se svađali koji od njih ima bolje pretke. Jedan je govorio da je on potomak loze posavskih goniča i da mu nema ravna. Drugi pak, reče da je njegova majka čistokrvna mađarska vižla koja je u svojoj domovini najcenjenija rasa. Na to se Simeon nasmeja i reče: „Džaba sve kad ti je majka kučka.“ Na te reči kralj se razbesni, a Simeon nije mogao da mu objasni da to nije rekao njemu, nego psu. Molio ga je da mu poštedi život, da će mu dati sve što ima samo da ga ne ubije. Kralj naredi jednom od vlastelina da Simeonu odseče jezik i reče da sve što je nekada bilo Simeonovo sada više nije. Ostao je bez imanja i bez novca, a žena ga je ostavila kada je videla da je osakaćen i siromašan. Tako unesrećen, bez mesta gde bi živeo, počeo je da luta po svetu.

Dok je lutao svetom, pokušavao je da shvati zašto je i na koji način njegov život prestao da ima smisla. Da li je za to zaslužena nepromišljena reakcija, ili je pak sudbina nametnula i umešala svoje prste. Simeon je shvatio da mora da pronađe posao jer ne može da živi od hleba i vode u pučkoj kuhinji.
- Dođavola, prošlo je sedam godina, nemam više snage da živim kao prosjak, moram nešto da menjam. Mrmljao je. I tako jednog dana dok je menjao gumu na biciklu, jedino materijalno dobro koje je posedovao, prišao mu je gospodar zelene doline italijanske provanse i zamolio ga da dođe na njegov posed kako bi mu pomogao oko zlatnih kočija, da ih ukrasi,  koje je namenio za udaju svoje ćerke. Seljak je brže bolje poleteo za njim, objašnjavajući mu rukama da su mu potrebni novci kako bi preživeo, a gospodar je rekao da novac nije problem, samo da ćerka bude zadovoljna. Kada se završio posao, pred mrak aprilske noći, gospodareva kćer došla je da obiđe kočiju. Kada je ugledala zlatne niti na rukohvatima, ostala je oduševljena. Shvatila je da joj je potreban partner koji će da stvara i ispunjava njene želje, a to je bio Simeon.  Iako je otac  smatrao da je napravila veliku pogrešku, ćerka je bila ponosna i stajala je iza svojih reči. Izgovarajući kroz blaženi osmeh – Ne brini oče, nije problem kad je čovek bezvučan i nem, veća je tragedija da bude mutav i nemušt za zivot.

Slaviša Trivković: POVEST JEDNE TIŠINE (Marija Gagić, "Hemija")

Rano septembarsko poslepodne u Vojvodini zna biti izuzetno prijatno. Dugo i vrelo leto koje se osetno povuklo, istina anemično i bezvoljno, na kraju krajeva kao i sve drugo što dospe u ravnicu, dopustilo je pak da se zrak blago zastudeni, pa ga u hektolitrima puštam kroz spušteno okno Opel kadet karavana, godišta osamdeset šestog. Ipak, i pored toga, u kolima je skoro pa nepodnošljivo toplo. Kapljice znoja na vratu, verovatno pretekle još od puta ka granici, sasvim su se jasno kristalisale u sitne, belo-sive grudvice soli i prašine, i sada, u sudaru sa novim, izazivaju izuzetno neprijatan osećaj iritacije i neizdrživo peku. Neudobno i nepovratno pomereno sedište, dupke ispunjeno spužvom, dodatno mi pojačava osećaj vrućine, pa se blago naginjem napred, ka tabli, dok se, sada već potpuno mokra majica zateže i tesno pripija uz leđa. Trudim se da ne opsujem žestoko, iako mi na pamet padaju sjajne ideje. Znam da bi zasmetalo. Pored mene, na mestu suvozača, nervozno sedi moja žena, i po automatizmu i dobro uvežbanim ritmom, dobuje prstima po naslonu na vratima, iskusno, znajući da me to do ludila živcira. No, trudim se da mislim da je njoj bar deset puta gore, pa me ta misao istinski teši. Znate, ženama je uvek teže. Karavan izmučen od dugog puta kao da se kreće unazad, i sasvim sigurno slabo napredujemo. Kazaljka brzinometra stala je na malo preko osamdeset kilometara po satu, nepogrešiv dokaz i meni i njoj da sam se baš u toj brzini zaustavio jedne noći u jarku, iako sam se kasnije dugo kleo da nisam vozio preko pedeset. Reči toj ženi više ne znače, bar one koje ja izgovorim. Zato joj ih serviram sve ređe i trudim se da zvuče što banalnije, a svaka nepogrešivo pogađa u centar. Ruku na srcu, ne radim to uvek namerno, no više se moja namera ne dovodi u pitanje, njoj uvek isto zvuči. Zato ne čudi da sve češće tražimo razloge da se ne nađemo u istoj sredini i na istom mestu, tamo smo samo kad moramo. Tad mi je jedini zadatak da što ponosnije iznesem teret njenog prisustva, a njoj da mi taj teret što više oteža. Prosto. Nisam čovek koga je želela, a sasvim sigurno ni ona sad ne bi bila moj prvi izbor.  Još i deca. Posao sa cigaretama je danas, blago rečeno propao, i iz pouzdanih izvora znam da je sudbina tog posla u budućnosti sve samo ne izvesna. Ne moram ni pominjati da se u ovom trenutku prst ponovo upire u mene, ali me titula dežurnog krivca, bilo to zasluženo ili ne, kroz sve ove godine prilično otupila, pa joj se u inerciji apsolutno prepuštam. Čovek još nije pronašao ništa sigurnije od navike, ma kakva ona bila. Možda nikad i neće. Mini koncert Pilota sa radija je već dosegao do najveće istine otkad je istina: Ne brini, to je sudbina, mi nismo rođeni pod srećnim zvezdama, i naučivši program do kraja čekao sam onu, moju i njenu. Sa uvodnim klavirom odvažila se: „Da se nisi drznuo“. I neću, bogami neću. No ne krivim je: ja o ljubavi, nežnosti i o Njoj znam samo u društvu i piću, a ovde uslovi za to, eto, izostaju. Zašto volim proleće – možda joj priznam nekom drugom prilikom. Možda više nikad ni neću. Pored nas lenjo promiču predeli oslikani samo sasušenom i mrtvom travom, ali ga ubrzo smenjuju dobro poznati drvoredi. Blizu smo. Rano septembarsko poslepodne u Vojvodini zna biti izuzetno prijatno. Ovo sasvim sigurno nije jedno od njih. 

*******

„Aaa, pa oni su se zaključali unutra, sunce im jebem. Ko zna šta rade. Ee sad, sad ću ih stvarno pobiti“
Stojao sam nem i dalek.  Znoj se slivao niz leđa savršeno pravom linijom i živo sam se pitao kako fizika može baš i to da podredi sebi. Gledao sam tupo ispred sebe, u njenu kosu koja se razlivala svud po vidokrugu, u njene besom iskrivljene usne, u njene oči koje su oštro sekle suv i nepomičan zrak.  Svee svee si ti kriv rodila sam decu sa tobom sa tobom eej jebo me dan kad sam se udala pokvarena razmažena to su tvoja jebala te ona ista ti eej ista samo lezi lezi jaa ja radim ja mislim ja stvaram leba ne bi imali ni oni ni ti jaa pobiti

S nekim neobičnim treskom, sa blagim omehom i bez ikakvog napora, prosto i lako, već sam se obreo u sobi.  Gledao sam u nepomične, sitne obrise, skoro ih ne prepoznavajući. Moj stari dvogled je šarao slike po zidu, a po podu razbacane listove gužvao je bes i strah. Nejasno, i skoro da sam ga prečuo, javio se šamar, za njim još jedan, zatim stroga naredba da neko ide kući. Dobio sam i ja jednu pa sam sišao do bašte, u njoj ubrao prut i bez ijedne reči dao joj ga. Izašao sam na kasno septembarsko sunce i u tišini konačno odahnuo.

Јелена Весић: ВОЈВОДИНА (Милана Ћирић)

Ту се простори мере свитањима и сумрацима, а време дужинама сенки. Млечни пут је до колена, као просута слама.

Без обзира на то припадао путохоличарима или не, сигурно си у једном тренутку свог живота маштао о далеким путовањима. Међутим, онај који је та путовања и искусио, може потврдити да баш ни на једном месту нашег света, ма колико оно божанствено изгледало, није као у пределу за који нас везују најлепше успомене детињства и младости. Још ако си из Војводине, ех... ти ћеш ме тек разумети.

Шта то она има? Има баш све. Нема једино те њихове планине, а нису јој ни потребне јер би само спутавале простирање њене слободе у свим правцима. Ако те пут некада нанесе у њену равницу, читаоче, допустиш ли свом погледу да се изгуби у непрегледној даљини, бићеш сведок јединственог сусрета светова; бићеш очевидац који је посматрао спајање неба и земље у једно. Замисли, Војвођани то гледају свакодневно – привилегован народ. Покушај сада да замислиш како се на небо пењу погледи; како се често пењу и гласови. Деси се да и смртници тамо одлазе. С истог тог неба – замишљај и даље – дуга шаље своје шаренило, не би ли украсила равницу. Питао си се сигурно одакле јој толико боја. С истог неба силазе и звезде, онда када се свет обуче у таму. Да, силазе.  Али то може само у равници, схватам ако не разумеш. Може јер граница између неба и земље постоји само у књигама. Постоји и тамо јужно. У Војводини је нема. Све је једно. Увек су у њој исти људи; увек иста јата, исти ветрови.

Њени ветрови доносе нам неретко и препознатљиве мирисе. У децембру тако, мирисаће снег, а са  њим и свежи свињски производи. Немој да те то изненади, сети се  само старог хроничара равнице и његове шармантне досетке која подсећа да су Војвођани за наивне прасиће лукавији од вукова. Прођеш ли, рецимо, мојом улицом, неће те сигурно мимоићи мирис свежих чварака и осушене шунке из дворишта мог комшије Милета. Не знам где ћеш бити на пролеће, али ако не будеш овде, пропустићеш чаролију за своја чула. Свако биће постаје радосно када га окупа мирис првих цветова с војвођанских ливада. А и лето ће доћи убрзо, само сачекај да сазре ивањско цвеће и да крене плетење венчића.

Лепота. Када се, пак, обоје гроздови у војвођанским виноградима, припреми се за још чаролије јер наступа јесен. И на сам помен речи грожђе, не могу а да се не сетим успомена хроничара равнице о својим шетњама с пријатељима током хладних вечери уз топло  кувано вино. Радост живота исијавала је из тих речи. Ипак, радост пропраћена сетом, будући да ништа није вечно – ни пријатељство, ни јесен. Пролази година за годином,  живот за животом. Све ће ово једном бити прошлост. Животни циклус обрће се као и природни, а Војводина као стара поносна дама седи и посматра ту редовну смену, која њу никада не дотиче, већ је оставља да сија у сопственој лепоти.

Међутим, не брини читаоче. Кад год да се решиш и обиђеш наш крај, он ће бити спреман да те угости. Војводина нема где да оде. Непролазна је; несагледива. Рећи ће ти се само након те твоје посете – и незаборавна. И путуј. Путуј, обиђи свет. Није  лоше  упознати ни друге народе и пределе, увек егзотика и радозналост иду једно с другим. Наравно, не заборави да одеш и на неку планину, ако већ ниси. Само, имај на уму – на    њих се мораш тешко и мукотрпно попети не би ли дохватио понеку звезду. У Војводини звезде можеш додиривати свакога дана.

Не мораш да се пењеш: звезде расту у жбуњу.
Само се упутиш равно, па врежама од злата и после десетак корака већ ходаш по небесима.

Milan Tica: GLAVOBOLJE (Dajana Rastović)

Christian Jäkel-Ledsen pretrpeo je težak udarac – preminula mu je majka nakon kratke i zlokobne bolesti, koja ju je sažvakala do te mere da sanduk nipošto nije smeo da se otvara za vreme pogreba. Tri dana nakon što je nesretna žena otišla pod zemlju, pozvao sam ga i predložio mu da sa mnom, Larsom i Ingebitom ode za vikend na ostrvce Mörtö i malo skrene misli sa tragedije, te okrepi duh uz zvuke prirode. To ostrvce nalazi se u okviru stokholmskog arhipelaga i predstavlja pravu oazu mira, do koje smo stigli jedrilicom za nepuna dva časa. Meni se naročito dopalo što se Larsova vikendica nalazila na obali, no to se ispostavilo kao veliki problem, budući da nas je po dolasku sačekala poplava koja je uništila unutrašnjost kućice i tako nam pokvarila planove. Gotovo da smo bili spremni da se vratimo nazad svojim dosadnim, ižvakanim životima u stokholmskim soliterima, ali onda sam video Christiana koga je melanholija uzela pod svoje, jer dok smo nas trojica psovali i Baltičko more i arhitektu i sve živo, on je potpuno odsutan stajao na obodima obale i činilo se kao da će svakog trenutka da se baci u vodu. Tada sam shvatio da se nipošto ne smemo vratiti nazad, pa makar spavali na krovu. Samoća je u ovakvim okolnostima bila otrov za um i bio sam svestan Christianove nemoći, te sam predložio da pronađemo neko drugo mesto na ostrvu gde bismo mogli noćiti tokom vikenda. Lars je bio skeptičan, ali je rekao: „Idemo! Znam gde stanuje gospodin Djävulen, on bi trebalo da zna od koga bismo mogli iznajmiti vikendicu“. Tako smo krenuli vijugavim puteljkom, probijajući se kroz neprohodno stenje, popevši se do najviše tačke ostrva, gde je bila posađena kuća Djävulena Ottastafura – čoveka koji je pre više od 40 godina služio na dvoru švedskog kralja Gustafa VI. Taj čudni čovek, neobično tamne puti, suvonjav i pun staračkih pega, dočekao nas je prilično neljubazno. Ingebit – koji nije podnosio nadrndane tipove i često im se suprotstavljao bez pardona – sada je bio neočekivano smiren i rekao bih uplašen, od visokofrekventnog, promuklog glasa Djävulena, koji nas je, namerno ili ne, upljuvavao dok je govorio. Imali smo sreće što je prepoznao Larsa, sa čijim roditeljima je bio blizak, pa nas koliko-toliko i uputio. „Na južnom delu imate ono mesto Hotell för spädbarn. To je jedino gde sada možete rezervisati smeštaj“, rekao je starac i zalupio vratima.

***

Nakon gotovo dva sata pešačenja i tumaranja sumornim krajolicima ostrva Mörtö, konačno smo stali pred zidine zdanja čiji naziv nikako nije odgovarao stanju u kom se ono nalazilo. Međutim, glad, iznemoglost i hladnoća koja se rapidno uvlačila u kosti, nisu nam dozvoljavale da previše dugo ljubopitivo posmatramo hotel. Čak ni smrad koji nas je zapljusnuo po ulasku u odaje mračne građevine nije pokolebao  nameru da ovde pronađemo sklonište i moguće utočište za Christianov nemir. Za pultom koji je trebalo da predstavlja recepciju sedela je bledunjava devojka u crnim odorama. Pločica na reveru signalizirala je da se zove Martina. Kad je otvorila usta nevoljno nam poželevši dobrodošlicu, trulež iz njenih usta stopio se sa vonjem ambijenta. Nismo hteli da se razdvajamo pa nas je uputila u jedini apartman u hotelu – crni dupleks sa brojem 237. Pustio sam momke da se popnu do sobe jer sam želeo da ih iznenadim i bar malo popravim ovaj užasni početak vikenda. Približio sam se Martini onoliko koliko mi je njen zadah dozvoljavao i sa šeretskim osmehom upitao postoji li šansa da nam ispuni par prohteva koji su podrazumevali nekoliko zgodnih cica, nešto od ostrvskih specijaliteta i barem flašu alkohola po čoveku, akuavit bi trebalo lako da se nađe, a još lakše da nas zabavi. Nije delovala preduzimljivo, ali je obećala da kroz dva sata možemo očekivati isporuku. Ostavio sam joj pozamašnu napojnicu i uputio se u apartman koji će, nadao sam se, uskoro postati zabavno mesto ispunjeno razularenim i pijanim telima.

Nisam računao na prizor koji me je dočekao – Christian se klečeći na podu čupao za kosu i molio ostale da mu veruju. „Kako ih ne čujete?“ vapio je. „To su bebe, plaču, plaču i vrište, traže pomoć! Neka prestanu, neka ih neko ućutka! NEKA IH NEKO UĆUTKA!“ Pogledao sam Larsa i Ingebita, izgledali su izbezumljeno. Tela su im bila napregnuta kao da će skočiti na Christiana, ali lica su im odavala zabrinutost. „Takav je otkako smo ušli“, obavestio me Ingebit kroz šapat koji je koji je prerastao urlik. „Nekontrolisano jeca i pominje neke bebe i plač. Ne znam šta da radimo“. Čučnuo sam pored Christiana i brižno ga uhvatio za ruke koje je potresao njegov napad. „Smiri se, nema nikakvih beba. Tu smo samo nas četvorica. Uskoro će nam stići društvo. Hajde da te umijemo“, umirivao sam ga i iz džepa izvlačio pljosku u kojoj je, nadao sam se, ostalo još malo likvidne utehe kojom bih mogao da napojim prijatelja.

Kroz tačno dva sata začuli su se potmuli udarci. Pun ponosa stao sam ispred vrata i obratio se svojim prijateljima koje su ka izvoru lupanja bacali znatiželjne poglede. „Gospodo, odmor nije počeo kako valja. Ali to će sada da se popravi!“, uskliknuo sam i širom otvorio vrata ispred kojih nije bilo golišavih devojaka, a ni hrane i pića. Umesto toga, iza kolica natovarenih flašama od kojih su neke bile prazne, a neke ispunjene crvenom tečnošću, stajala je Martina sa ludačkim osmehom na licu i u belom mantilu isprskanom tačkama neujednačene veličine. „Ko je zvao doktora?“, uzbuđeno je upitala i pokazala na neispunjene sudove, na kojima sam tek sada uočio natpise A, B, AB, 0.

MJT

Марија Гагић: SWEET DREAM OF A BEATIFUL NIGHTMARE (Вања Поповић)

Опрости ми на визији, читаоче. На речима, мислима и делу. На свему реченом и помишљеном. Разуми моју жељу да свима удовољим. Ја себе дајем вама на читање, пипкање и још по нешто. Не, нема Вања ништа са овим. То сам само Ја. (Ја сам хартија.)У теби има превише ироније и горчине. Због тога се мимоилазимо, никада се потпуно не предајући ономе што може да објасни наше исконско, непостојеће, болно, магично, животињско, мистично, нереално.

Одувек сам желела да ми напише песму

Песму о чему год

Али све што сам чула било је хо хо хо

Не могу рећи да је нисам сањала

И надала сам се.

Нешто трагично постоји само да ме подсети

Да то никада

Али никада

Неће стићи.

Бар не док је сањам

Желећи

Да будем сањана.

Ко то рече да су снови живи и да

Оживљавају наше подсвесне

Несвесне

Горуће

Жеље?

Снови ме умртвљују

Јер непогрешиво слутим

Да постоји траг

Који нисам

Успела

Да

Закопам

Или

Да пронађем

Друго тело.

Постоји и звоно

Које чујем

Тако

Док лежим

Лицем ка зиду

Док продирем

Све дубље

У звук

У кап

У бљесак

Оно ме

Само теши

Да она стиже

Да ће брзо доћи

И рећи

Чекала сам ово.

Сада можеш спокојно

Да заспеш.

Ја те чувам.

Припрема!

Покушај и ти, драги читаоче. Колико је забавно, толико је и пролазно.

Позор!

Неухватљив је, али важан. Труда вредан, ипак недостижан.

Сад!

И више него моменат, сасвим трен, сасвим више и не постоји.

Јелена Арсеновић: КАКО СЕ ЉИЉАК ПРЕДОЗИРАО ОДИНОВОМ МЕДОВИНОМ (Зорица Глишић)

Бити писац то је лако. Бити писац може свако. Мало речи чудног споја и настаде прича нова. Нико не зна шта се кува и шта твоја глава чува.

Данас ћемо да грицкамо,

грицкамооо,

грицкамООО.  

Мали сам мишић ја

ра – та-  та,

ра – та –ТА.

Изоштрити своја чула треба, јер без њих добре хране нема.

Види ти овај пакетић красни, са пуно речи сласних. Ооо хвала вам свевишње силе! 

Превари се узе превише и одједном преста да дише. Низ сталактите сли се страва. Пријатељи ноћи погледаше се у очи.

Једном ће му халапљивост доћи главе, доћи главе, доћи главе...

Не понаљај ми иза уха, ово је само привремена мука.

Психички није здрав, није здрав, није здрав...

Престаните као хор да кружите око мене, изазивате ми мигрене.

Кажем ти разум губи, разум губи, разум губи...

Ај  карамба каква збрка неста нечија рука. Никада се коцкице неће сложити. Нестабилно је све, клонулост влада. Слике се врте, свест се губи, нико не зна ко се мрви. Током течем сада ја као жвака некаква. Театрално нема шта, постеља ме дочека. Блиндирана капија муке ми ствара, срећа моја да сам лава. Улице, сокаци, сокаци и улице. Сокак има улицу улица има сокак, зашто сокаком једне улице шетам. Не желим ове мисли сада!

Гротес`не су то слике, кости, мозак и још понеки комад људског меса. Канибал мора у једну праву месару људских органа да залута. Лектор воли мозак, хирушки жртву среди. Чекај мишу мој, зашто о филму мислиш том, ово је друга прича сад. Није ни сузу пустио, само је тихо изустио  љубав овде више не станује. Не смеш то написати нису то твоје речи. Ко то каже ко то лаже, папирче пристаје на све зврчке моје. Не гледај ме тако, као да ти је видик ограничен на ливаду!  Гле, ти овог Киклопа гневног, крвљу обливеног, око на длану држи своје. Јооој опееет ме носиии. Где ћу садааа?!? Маско скини се сама!

Мрак и тама хехе. Каква згода нешто страшно десити се мора. Досадне ли комуникације, појешћемо овај део. Гле сад што је мори иза врата  шта се твори. Хохо гле што сад вришти. Крв је то само, нема много фаме тамо.  Их какав крај, очекивао сам више знај. Лудило неко, харакири на сцени, а не иза паравана као да је кукавица стара. Идемо даље Више силе, тиба ме боли добро ми није.

Ах, тај октобар, кад са гране на под зрела воћка паде. Жено драга ко те тера да се удаш за швалера. Тачно ми дође да не читам више. О неее, ево га и дете као мамац, тачно ми дође да скочим у Јадар. Их, како су мушкарци увек криви, а драге даме увек без греха и саме. Досаднооо ми је јееееее. Хоћу мало акције! Женче моје правићемо и ми бебче своје. О чему мислим ја, док се брак распада! Још залогај или два и у нормалу враћам се ја. Одине, лисцу стари зашто мед поквари! Доста ми је ове муке, мислио сам да ми једење иде од руке. Како старим све теже варим, ко зна какве ћу бомбе да направим.  

Севну мисао да се изгубио смисао. Ником ништа јасно није све је то због кошмарне фантазије.

Jovana Vojvodić: ROĐENJE, POGREG I OGREB (Dušan Karabasil)

Isprva nisam znao šta se desilo, jesam li video ili osećao. Znam da je došlo do prekida crnine i pojave nejasnoće bez svetla, i baš kad sam pokušao da je razjasnim očima, počelo je da mi povređuje telo, ali i otklanja hladnoću.

Video sam majku i bio obmotan mamutskom razderotinom od kože.

*

Osmeljen, postao sam i zreo. Tome su me podučili, uspeli su u tome, uprkos težinama tog procesa i najvećoj od njih - neevoluiranom govornom aparatu. A onda su toj uspešnosti doprineli inokosnost i moja nepokolebljena želja da satrem besmisao za koji sam mislio da će mi opredeliti življenje. Nije, sreća neopisiva, i ja sam to pomislio kad mi je šaka prionula na sedimentni kriptokristalni mineral kvarca (ono što ćete vi zvati kremenom) a druga se dohvatila baklje.

I kao kada su moji preci otkrili vatru i mogućnost da će im ona biti korisna, tako sam i ja otkrio istu, ali ipak malo drugačiju. Vatru na izlazu pećine, ne na nekom kraju tunela (mada je moje stanište ličilo na nj), onu koja će osvetliti slike koje sam od rođenja želeo da imam preda sobom: "U snovima, u plamenu, u očima, u zemlji, na nebu i na kori drveta".

 Slike koje će, jer je nesebičan, podati i drugima, tako da ih svi, gledajući, mogu doživeti kao simbolične, podstičuće, važne. Da ih nagone da beže od kamenog i ništavnog, da tvore svet, mimo onog kojeg se odriču.

Jer kakva je smislenost u gledanju onog što je nad nama, par metara do najviše tačke pećine gde je opet mrak i ništa, kao i sa obe bočne strane. I zašto ne pokušati preodoliti svu stegu, čeličiti hrabrost korakom ka izlazu, obdariti esencijom svaki napredak jer je neophodan za krajnji cilj, a to je izlaz iz špilje i ulaz u spoljašnost. Slažem se sa onim ko voli čistinu i mastodonski prostor, gde se, usled te širine i nepreglednosti, spotiče, srlja i opstaje. Uostalom, računajte sve shodno stepenu razvoja.

*

Ne znam kako se zove mesto odakle potičem, za razliku od vas modernih ljudi. Ne znam da je Melanezija moja postojbina, ali znam da ima smisla što me upravo sada puštaju južno od Marijanskog rova.

Sad sam svestan, i vidim i osećam. Vraćen u skučenost, nalik onoj utrobnoj iz koje sam potekao, optočen sa sve četiri strane tako da se poprima pravougani oblik. Vidim ništa, osećam ništa i malo prijatnosti. Da sam vi, verovatno bi ta prijatnost poticala od satena pod mojim leđima jer se time uobičajeno ispunjava sanduk, ali pošto sam troglodit, za mene je životinjska koža svojevrstan viši luksuz. Istini potpuno predan, poslednje što su moji nadražaji na koži usvojili bio je ogreb od kože stetakantusa. Kleo bih se da mi je dopala koža sa one izrasline koju je imao ovaj morski pas. Gruba umesto glatka, morala je otežati mi odlazak. Da sam koji slučajem ja kao taj gigant, ovaj deo bio bi izvesno koristan, kao mehanizam spajanja, ali…

Da mi je biti morski pas bar jedan dan.

Dajana Mitrov: PEDALJ I PO (Glorija Madžarac)

U to vreme sam bio vozač kamiona, što otprilike znači da sam živeo u zadimljenoj kabini i razvlačio se po sedištima. Kada sam imao kinte, spavao sam u smrdljivim motelima pored ceste. Ti su kreveti bili razvaljeni, što od starosti, što od jebačine, ali svakako bolji od sedišta iz koje vire federi, izbušenih od žara pljuge. Posle gledanja u belu liniju, svakako su mi bili draži, uprkos žoharima koji su igrali kolo u mraku, dok sam ja hrkao. Pušio sam najgoru krdžu, koju si mogao naći još samo ispod tezge za neke sitne novce. Javna tajna tog vremena. Ruke mi behu ispucale od držanja mrtvog volana, ali šta ćeš, to je jedino što sam umeo, a morao sam sve da vas prehranim. Svakog puta kad bih se iz te učmalosti vratio, vaša majka me je čekala na vratima sa ispruženim dlanom. Nit ručka, nit večere. Samo „Daj!“. Neka sitna radost mi bi jedino kad vidim vas dok trčite ka stolu, gladni, gutate i kašike i tanjire. A onda opet, u smrdljivu kabinu, opet bela linija i žohari. Vrte se točkovi, menjaju brzine, okreće volan. Taj krug, kao i krug sabiranja i oduzimanja, bili su jedina preokupacija za koju sam znao. Tako je bilo i ovog puta.

Stao sam jednu noć na konak, na nekoj pumpi pored puta. Bila je sva ušuškana u jele. Behu to i neki sitni sati, a ja se mislim, de, daj da ispušim još jednu, da proteglim noge, pa ću se i ja zabosti i zaspati. Napolju sve šleper do šlepera, nigde vozača, svi zakuntali. Čujem ti ja neko kucanje. Načuljim uši, ono ništa. Udah, izdah, pogledam nebo, a tamo uragan zvezda. Jul mesec, leto beše... Mir, kakav nikad nigde ne osetih. Toliko je tiho bilo, da mi je jeza prošla kroz koštanu srž. Opet kucanje. Pogledam malo bolje, a tamo ona: visoka, crna, duge kose, zagleda šlepere. Imala je na sebi tek parče odeće, neku krpu, šta ti ja znam. Čarape crne, pocepane i na nogama neke štule, ali lepa u licu, ih! (Sećam se kao da sam je juče video!) Pitam ti ja to devojče šta će tu, a njene se usne samo blago iskosiše i ona požuri ka meni.

Ja sam purnjao dok smo popričali, i to ne samo jednu, no ode cela pakla. (Oprostićete mi, stvarno joj se imena ne mogu setiti sad. Ako mi ikako bude sinulo, ja ću i vama reći.) Elem, kad sam ih izbrojao još tri u kutiji, šlognuo sam se! Ona beše mlada, mršava, simpatična cura. Nije jela, kaže, ali živi odmah na kraju uspona, u kući pored puta. Pogledam na čuku, ono prošla ponoć. Pitam ti ja nju ’oće l’ ona zanoćiti sa mnom, nije nešto, smrdi i neudobno je, ali je svakako bolje od ovog napolju. (Toplije je, razumete.)

Uđemo ti mi u kabinu, dve-tri prozborismo, kad ona mene ćapi za koleno i kaže da radi za pare, a ja, kako sam ih samo znao brojati i kako za ostalo nisam ni mario, nije mi palo ni na pamet zašto je isprva i stala razgovarati. Opet, sad kad sam shvatio šta ’oće, bi mi jasno šta radi tu u to doba. Prvo sam poskočio, reko’ idi bre ženo dođavola, i pokazah joj burmu. Ona se snuždila, kaže mora da prehrani bolesnu majku, otac joj je pijanica, nema kako. I ja ti se tu sažalim, šta ću, reko’ pa ’ajde. Ionako od vaše majke nije bilo jake vajde. Godinama me nije pipnula, a kad je i htela, išla je kod komšije. (Mislila je da ne znam jer sam na putu, al’ sve ja znam, ih!)

I tako ti ja nju do’vatim, a u meni se životinja probudila. Trese se kabina, a ja ne znam da li pucaju sedišta ili njene kosti. Kad je završila sa svojim zanatom, sela je pored i nastavili smo razgovor. Poslednjih se tema ni ne sećam, bilo je već kasno u noć, meni se kuntalo, pa mi je sve nekako zamagljeno, samo znam da sam se probudio u praznoj kabini, sa još tri pljuge i nekom čudnom vrtoglavicom, kao da sam mamuran. Otkotrljao sam se samo do pumpe i kupio novu paklu. Nema ispod tezge, (jebiga), behu skupe, ali su mi trebale. Zora je bila dovoljno mlada, a ja dovoljno svestan, da mogu okretati volan, te sam upalio makinu i krenuo dalje.

Vozim tako i razmišljam, jadna devojka (u sećanju je više nemah kao ženu). Delovala je tako mlado, a njene reči su bile pitke, nekad emotivne, nekad kosmičke širine, pa ih baš i nisam razumeo. I tako lepa, divlja, glasna, buntovna koliko i umilna, išla je od mlađeg muškarca do starijeg  muškarca, iznova mu dajući svoj glas u nadi da će biti shvaćena, prihvaćena, ali i dovoljna da prehrani. Svejedno što nisam shvatao njene reči, bilo mi je milo slušati je. (Majka nikad neće saznati za nemili događaj, ali eto, sad pričam vama. Moram tu nesreću skinuti sa sebe i ove kuće.)

Vozim ti ja tako, a pred kraj uspona vide’ njenu kuću. Setim se da je rekla da živi tu i da joj nisam platio sinoć. Zastanem kraj ceste i odgegam se, nekako mrtav, do one kuće. Pokucam na vrata, a otvara mi starica, iskrivljena, sa štapom. Pitam je imali kćer (setiću se imena se već imena), ona kaže imala je. Ubeđujem ti ja nju da sam je juče video, da smo pričali, da mi reče da neguje bolesnu majku (izostavio sam onaj deo, razume se). Žena uzdahnu: „Izvin’te, ali moja ćerka je preminula pre više od 17 godina, jula meseca još.“ Prostreli me neka jeza opet, toliko da sam osetio kako mi je kosa na potiljku živnula, otreznim se istog momenta, samo se izvinih za uznemiravanje i potrčah u svoju kabinu. Od tog dana više ništa nije bilo isto. I eto, sada, na ovoj postelji, govorim vam sve ovo. Pitate se verovatno zašto. Pa eto, želeo sam sada, kako olakšati sebi, tako i reći zašto sam uklet. Izneverio sam vas, ali mi molim vas sudite kao muškarci muškarcu, Gospodo.

I da! Daaaa! Setio sam se! Ime! Ime! Njeno ime je bilo Poezija!

Sofija Mijatov: PISMO JEDNE ANIME (Branislav Aleksić)

Dragi moj,

ja sam Svežensko u tebi , tvoj nevidljivi partner. Vidiš me u ženama, a ne želiš da me vidiš u sebi. Potrebna sam ti, ja sam deo tebe. Priznaj da me voliš, priznaj da sam ti potrebna. Priznaj i neguj me ili će tvoja umetnost ostati zauvek zarobljena ovde sa mnom. Ti ćeš sad, dragi moj, možda reći da sam okrutna, da sam sujetna i da pustim tvoju umetnost tebi, da je ne držim kao toaca. Ne dam ti tvoju moć, ne dam ti umetnost dok me ne priznaš kao ravnorpavnog člana našeg bića. Živimo u istoj kući, prihvati to ljubavi. Toliki su me pre tebe, od postanka sveta, milovali, negovali ali ako me ne bi priznali, ako mi ne bi dozvolili da iskažem svoju božanski prirodu.. koliko protraćenog  potencijala. Eh, koliko neiskazanih misli, koliko muzike je ostalo u zabravljenim glavama, koliko veličanstvenih slika u idejama, koliko prelepih predela u očma, koliko skulptura u rukama. Sve uzalud. Neću ovde govoriti o svetu, o kolektivnoj nesreći i slepilu, neću. Mili, tebi se obraćam , tebe želim da vidim kako stvaraš. Ne! Zaprosi me! Zar bi dan postojao bez noći?! Dosta mi je čekanja, dosta mi je skrivanja.  Zar me ne vidiš? U pričama sam ti, tamo sam gde sam ti najpotrebnija. Znam da me vidiš. Hodala sam hodnikom ispred tebe u jednoj od tvojih priča. Misliš da si išao tim putem slučajno? Pratio si mene. Uvek me pratiš, znaš ti dobro ko sam ja i  zašto me želiš. Zašto se onda napraviš lud pa kažeš da sam ti izmakla, da ne znaš ko sam. Šetam ti kroz snove, presretnem te na ulici ali ti ne želiš da me istinski pogledaš . Kažeš, neka žena ovo, neka žena ono.  Pa uđem u lift sa tobom, pa sam crna, pa plava. Nekad  sam ti Penelopa, kurva kažeš, ostala kući pa se kurva dok joj je muž ko zna gde.  Žene su najveće zlo što Zevs  stvori. Ne negiraj me. Znaš ti dobro da sam ja bila ona devojčica u plavoj haljini, mršavih nogu i žive kose. Što si me video onada u tom obličju, m? Jesi li se možda osečao krivim za zločine koje si činio? Ja sam zid, udarićeš u mene i raspašćeš se.  Ja sam Eva, držim u ruci žutu jabuku i belu zmiju. Poželi  jabuku, zagrizi je, pogledaj zmiji u oko i videćeš Helenu kako se naginje preko zidova Troje, premoćna u svojoj lepoti. Ako uspeš, ljubavi moja, da u Heleni  vidiš nešto više od same lepote ukazaće ti se Marija, majka sveta.  Prevaziđi moralne sprege, oslobodi svoju stvaralačku moć, Marija će ti roditi spasitelja. Rodiće ti devojčicu, nazvaćeš je Σοφία. Voli je i  ona će postati tvoja Beatriče. Vodiće te kroz svetove, desnom rukom će držati tvoju svest, levom rukom tvoju podsvest. Kroz nju će strujati božanska inteligencija, kroz mene će strujati život. Predaću ti svoju umetnost, predaću ti svoju moć. Daću ti se na dar. Evo ti moja intuicija, izvoli, evo ti moja prefinjena osetljivost za sva dešavanja, za svaku vibraciju ovog sveta. Izvoli moje oči sposobne da vide svaku nijansu, izvoli moje srce sposobno da voli svako biće, o svakom da se brine. Uzmi me, budi ceo. Međutim, budeš li me negirao udaviću te u najsvetlucavijoj vodi koju si ikada video, pevaću ti najlepšim glasom najlepše pesme dok ti usne budu modrile. Čuvaj se ljubavi, ja sam demon tvoje smrti ili sušti život tvoj, stvaralštvo i emocija glavom i bradom.

S ljubavlju,

Tvoja Duša

Tamara Radević: DRUGA STRANA PRIČE (Tatjana Jekić)

„Нешто јако чудно сам синоћ видела“, кренула је да прича собарица. Она је жену уваженог политичара то јутро видела први пут (ако се не рачунају новине и телевизија). Овом реченицом напала ју је као гепард газелу. Речи су биле брзе као гепардов трк, а очи жедне скандала нетрмице су је посматрале и очекивале ма какву реакцију, до које није дошло. Жена поред ње није желела ни да је саслуша (обично је нико и не слуша, изузетак су они који воле трачеве и празне, површне разговоре) .

„Знате, не волим да причам са запосленима. Уколико сте завршили, оставите ме саму.“ Села је у наслоњачу. Једну руку јој је прогутала црна рупа у ташни. Том руком је нешто држала, стезала.

Дешифрована прва реченица политичареве госпође: Не разговара ми се ни са ким. Плаче ми се. Не сме да примети ништа чудно. Нисам никада знала да глумим. Нека и звучим безобразно. Нико ме не познаје али сви знају да сам лоша, јер забога, не бих се удала за политичара да нисам, или бих га оставила кад-тад. Како се усуђује ово да ми ради, па и ја сам људско биће...

Дешифрована друга реченица политичареве госпође: Стварно ми је неважно да ли сте завршили, ништа више није важно, САМО ВАС МОЛИМ ОСТАВИТЕ МЕ САМУ! Изађите већ једном напоље, молим Вас!

Не људско биће, не особа, не жена него политачарева жена – приватна својина једног уваженог (од стране кога?) политичара – знала је тачно о чему се ради. Њен газда или шта већ, муж ваљда, је поново преварио. Са младом глумицом. Јебали су се као животиње у соби поред. СОБИ ПОРЕД ЊЕНЕ, тачније њихове. Ласкало му је то што су га особље хотела и пар гостију видели како га госпођица увлачи за кравату у своју собу. Тешко је било и не приметити их у бару хотела, где је ова афера на једну ноћ почела. „Лављи урлици током парења звуче исто овако, невероватно“, помислио је један зоолог који је одсео на истом том спрату.

⃰

Пуцањ који се зачуо поподне зауставио је речи, кораке, покрете, мисли, свет је стао, али само на кратко. Те ноћи док је собарица пила кафу са колегиницом у холу хотела и распитивала се о најновијем догађају (и то до најситнијих детаља) форензичари су изнели једно беживотно тело покривено белим чаршавом.

Сутрадан, собарица је поново радила прву смену. „Нешто јако чудно сам синоћ видела“, кренула је да прича собарица тамнопутом младом господину, зоологу.

Petra Vereš: ZASLUŽUJEŠ LI EPITAF? (Ivana Janjić)

Stiglo mi je pismo. Razmišljao sam o svemu onome što si rekla. Ti se ne plašiš smrti. Ali ja... užasno je se plašim. Ne volim čak ni avionom da putujem, znaš? Avion je teži od vazduha, to je ono što mi je uvek u glavi. Sve je tako opasno. Bilo gde da se okreneš, sve je tako opasno. Sutra mi može cigla pasti na glavu i ja sam završio. ZAVRŠIO. Na tako smešan način. Kaži mi Saro, da li ti je zaista svejedno hoćeš li sutra nestati ili se samo praviš? Znaš, tuđe smrti nas ne pogađaju, budimo realni. Tuđe sudbine nas ne pogađaju Saro, iako se svi pravimo da saosećamo, da jebeno saosećamo sa ovim svetom, ali u suštini boli nas kurac jedni za druge. Mislim, šta ja imam sa tim što će tamo neko da završi dva metra pod zemljom? Sve dok to nisam ja, dobro je. Ali kada si ti u pitanju, zaista to ne bih želeo.

Jer život teče dalje, ljudi zaboravljaju, dolaze drugi ljudi koji još više zaboravljaju, a šta od tebe ostaje? Ni uspomena Saro. Ipak, u meni ćeš uvek ostati kao uspomena. Ali ti tako ćutiš i ne odgovaraš na moja silna pitanja, a ja bih tako želeo to jer mi je potrebno da čujem šta ti misliš. Znaš, imam osećaj da se sve ove katastrofe dešavaju jer nas to Bog opominje da se popravimo, da budemo bolji jedni prema drugima, da budemo dobri prema prirodi, čak i oni jebeni vegani imaju pravo kada govore o našem ophođenju prema životinjama. Često čujem da je smrt poetična, ali šta tu ima biti poetično? Postaješ leš, a za sobom si samo ostavio smrad i probleme onima koji su ostali. Šta će sa tvojim fotografijama, gde da ih stave... Šta će sa tvojim košuljama ili omiljenim satom? Znaš šta mi je oduvek bilo jezivo, šta će da rade sa tvojim cipelama? Cipele govore mnogo o čoveku. Uglavnom bi bilo lepo da su čiste. Znaš, ja bih tvoje cipele sačuvao i čistio. Ponekada imam osećaj da smo jedno, čak i kada se ljutiš na mene. Tada isto ćutiš kao i sada, a tako bih voleo da mi ne tražiš neke stvari. Jer smrt je toliko kompleksna tema, a opet toliko nebitna tema. Niko od nas zapravo i ne zna ništa o tome, tako da nema poente razglabati. Ali ti me teraš na to. Kad god pričam o smrti u vazduhu kao da osetim neki miris ćurke, čudno je to.   

Sve ovo je besmisleno, ti mi tražiš nešto što ja ne želim da uradim, ali ću ipak da uradim jer sam bolji čovek od tebe Saro! Koliko si smela ponekada Saro, to mi tako ide na kurac, ali znaš šta, oprostio sam ti, još onda u lokalu, dok si visila iznad šanka i u poruci me molila da ti oprostim i da ti smislim epitaf jer kako si ono uvek govorila da umem sa rečima? A šta je sa tobom? I sada ćutiš i ne želiš da mi odgovoriš, ali znaš smrt je pičkin dim, probaj da živiš.

Ali da, uvek zaboravim da i to nisi umela. Čak i na ovoj ploči deluješ izgubljeno, jebeni pogled ranjene srne...

Milica Sredojević: MEDICUS (Jovana Vojvodić)

Znojim se ko da se otkravljujem. Nije do sunca. Ne bi trebalo, mnogo je hemije sasuto u me. Trebalo bi da mirno sačekam svoj red. Ali mi se dlanovi znoje, kvadriceps podrhtava, a glutes se pretvorio u kamen. Humerus je olabavio, pa sam sasvim sigurna da me ne bi izdržao u vertikali, već ovako horizontalno nekako živi sa mnom. Prolazili su neki ljudi pored mene. Neki su prozborili nešto tiho, međusobno, mislim da se jedan čovek čak i obratio meni. Pitao me je kako sam, ili da li sam dobro? Tako nekako. Ne sećam se. Svejedno je, jer se moja stomija zaglavila i nije mi dopustila da ispljunem barem to "dobro sam". Mislim da je danas kroz moju venu prošlo previše natrijum-hlorida i dekstroze, ali oni su nastavili da mi je sipaju još. Progutala sam svojevoljno dva, tri fluofenazina, ali je moje telo ostalo zgrčeno. I taman me je uhvatio somnium, kad sam začula točkiće na mom krevetu kako se polako kotrljaju ka vratima. Levi, prednji točkić je škripao, ali to nije bio zvuk zarđalog metala, to je bio vrisak moje duše, ispuštan iz stomije ovog točkića. Neke bele ruke, bile su naslonjene na metalni naslon kreveta iznad moje glave, i upravljale su njime. U lift, pa kroz neki mračan hodnik, pa niz tunel koji deli A4 od A5 i eto me. Baš tu u sali A5. Dovezli su me kao leš koji će da sruče sa kreveta na pod, ili još gore, u crni đžak.

-Poštovanje, kako ste? - to mi je rekao onaj mali sa hirurgije. Nasmešila sam mu se, i pokazala palac na gore, to bi po modernom vremenu označavalo "lajk", iliti dobro sam, po mom vremenu. Svaki nervni završetak je stao u vrh mog palca, i svaki je ukazivao na sve drugo, sem na to "dobro sam".  Prišli su mi sa belim rukavica i u bromilu sasuli dosta azotsuboksida. Ponovo su iste one bele ruke pogurale vozilo na kojem ležim, i isti onaj točkić je sada još jače vrištao. Za čas je sve oko mene postalo maglovito, pa mi se u jednom času činilo da poznajem masu ljudi koji prolaze pored mene, a opet u drugom času nisam bila sigurna ni da li poznajem njih, ni da li poznajem sebe. Vreme i prostor su se topili, pa sada bezgranično zarobljeni sa mnom, nemo leže u magluštini belila. Moje vozilo se našlo ispod lampe

 koja me je svojim zracima šamarala po očima, pa mi je bilo lakše da ih držim zatvorene. Tako zatvorene, moje oče bi i dalje osetile udare neverovatne sijalice, ali se ne bi obazirale. Moje telo je labavo ležalo, čekajući nekoga da dođe i da ga sruči u crni đžak.

-Doktorka, da li ste spremni za mali hiruški zahvat? - Obratio mi se čovek sa zelenom maskom na licu, pre nego što mi je dao da udahnem floroformu.

Vanja Popović: KAD ORELIJA ISPARI, ILI, ZA NAS POETIČNIJE, ZAŠTO LATICE UMIRU (Milica Milošević)

Niki nije voleo da ide kod dede, mada je, po nepisanom pravilu, morao provoditi vikende sa njim, a razlog je bio jednostavan- deda je mnogo voleo da gleda vesti. Tako je i ovaj put, kad je Niki tražio od dede da krenu u šetnju, on samo nešto promrmljao, a onda uzeo daljinski. Jedan klik i usplahireno lice voditeljke odmah mu je skrenulo pažnju.

-Sinoć je iz najvećeg gradskog muzeja ukradena čuvena slika Blagovesti, procenjena na nekoliko miliona dolara. Iako se dosta sprekulisalo, zna se da iza muškog pseudonima stoji tajanstvena umetnica Orelija i da je ova slika jedna od najvećih i najlepših kompozicija na ovu temu u svetu. Počinioci još nisu poznati, ali je pokrenuta istraga o čijem će toku mediji podrobno izveštavati.

Ugasio je TV sa zamišljenim izrazom lica. Pogled mu je potražio plafon, kao da se priseća davnina. I Niki je znao, mada je svim silama pokušavao to da spreči, da će deda početi staru priču o značaju slikarstva u njegovoj porodici. Da, tu je neki njihov daaavni predak, da, bio je neki slikar, ali čudan, jer je slikao po zidovima crkve. Ne želi opet to da sluša. ALI

-Znaš, Niki, priča se da je naš predak bio zograf u manastiru. Lezi, sutra ćemo šetati, sad je kasno. Znaš zašto je to važno? I on je imao svoje Blagovesti, baš kao ove što su ukradene.

Lapis lazuli. Svi mu se dive, kad je tako savršen, a divi mu se i on, jer takva je bila Njena haljina. Uvek su govorili ne idi ka svetlosti ali svetlost je oko njega... Jednom ju je video i bilo je dovoljno da ga poljuja i pokaže mu da lepota zemlje nekad nadmašuje i lepote neba.

Posle Gavrila, ništa više nije bilo isto, utisnut je na zid kao da je uvek tu i bio, tako svet i veličanstven, dok belina njegovih krila očarava. Bila je tu i ona druga belina, jača. Sa Bogomajkom išlo je teže. Kao da slika sirenu koja uništava svojom pesmom, kao da je belina koja ga opseda pena talasa sklopljenih nad njegovom glavom. Žrtva je tog čudovišta.

Počinjao je strašljivo, a još teže napredovao. Uz znoj i muku, kroz mnogo dana, nešto je i naslikao. I gledao je u Nju, a nije je video. I gledao je u Nju, a pred očima mu se pojavljivalo ljudsko telo, i to žensko. Dao mu je ime- Orelija. Ta Orelija, ta sirena koju nijedna svetost ne bi učinila lepšom. Gledajući u njeno lice nije video ni blagi osmeh, ni smirenost, a ponajmanje Majku. Video je samo belinu. Prestaće sa time, ionako mu se ne dopada da slika ono što ne vidi. Ni azur je ne može izvući odatle. Ni zlatni listići. Ni godine truda. Ni molitva. Jer, ona je živela od zamaha, kao i smrt praznine u njegovoj slici.

-Tada nastupam ja, Niki- pričao je deda, iako je video da dečak već spava. Zaspao bi svaki put kad bi mu starac rekao da će mu ispričati priču. A ovaj je kazivao baš zato što je znao da je niko neće ni čuti, bar ne u ovoj verziji. Unuk svakako to ne bi ni razumeo. - Otišao sam u taj manastir i video blago žensko lice osvetljeno Gavrilovim rečima, a vernici su, klanjajući se i krsteći, dubinom svoje duše nagrađivali Oreliju koja za manastire nikada nije ni znala.

Uključio je TV. Ovaj put nasmejana voditeljka.

-Dragi gledaoci, ukradena slika posle samo jednog časa ponovo je vraćena u muzej. Pokraj nje se trenutno nalazi koleginica Gabina, koja će sa vama podeliti detalje radosne novosti.

-Tako je, Marija, slika Blagovesti umetnice Orelije ponovo je na starom mestu.

- Da li su poznati počinioci?

-Iako je policija vršila detaljnu istragu, krivci nisu uhvaćeni. Čudno je samo to što je nekolicina ljudi videla sveštenika sa slikom u ruci za koju su posumnjali da je ukradena. Pratili su ga do jednog manastira, ali tamo nisu našli ništa osim upravo one slike za kojom se tragalo. Sveštenika nije bilo. Nakon toga, platno je ponovo vraćeno nazad.

-Hvala Gabina- Dragi gled...

Pre nego što je u sobi zavladala tišina, starac je zadovoljno klimnuo glavom, shvativši da ga sa platna gleda ista ona Bogorodica kao sa freske. Orelija.

Tijana Nenadović: REWRITING NA "SVAKODNEVNICA", JELENA VESIĆ

U biblioteci sam treći dan. Glasovi neprestano odzvanjaju u meni. Nikada ranije nisam videla tu fleku od krvi. U biblioteci sam treći dan i tražim knjigu Tumačenje snova, Frojd. Otvaram je, opet isto mesto na kom je neko otcepio list. Zatvaram knjigu i vraćam je na policu. Kada sam izlazila iz biblioteke udarila sam u nekog visokog dečka. Samo sam produžila pravo. Kada sam stigla kući bilo je tiho. Skuvala sam čaj i upalila TV. Svuda su bile vesti o nekoj nesreći. Ugasila sam TV i otišla u sobu. Pustila sam muziku na radiju, krenula sam da raspremam sobu.

Sledećeg jutra ustala sam nešto ranije. Nisam skuvala kafu, istrčala sam iz kuće.

Četvrti dan u biblioteci tražim knjigu. Ovaj put sam se zaustavila na mestu gde je juče bila fleka. Neko je obrisao. Na polici je falila Frojdova knjiga. Nastavila sam da je tražim u glavi mi je odzvanjao glas. Ne znam čiji. Nastavila sam da koračam među redovima. Sve knjige su postale jednolične i odjednom su počele da padaju sa svojih polica. Trčala sam napred, nisam uspela da pobegnem i sve se obrušilo na mene. Odgurnula sam ih i ustala. Krenula sam ka izlazu. Brzo sam se kretala, slučajno sam nogom šutnula jednu. Ispod je bio papir. Čučnula sam da ga podignem, 123 strana, čitam poznato mi je. Stavljam papir u džep, odlazim kući.

Kada sam stigla upalila sam TV, poznat glas se čuo. Zanemarila sam. Skuvala sam čaj i sela na trosed. Nastavila sam sa čitanjem, posle druge rečenice sam zaspala.

Budi me zvuk sirene. Gomila ljudi ispred kuće. Šta se to desilo, ponavljam u sebi, Šta?

Izlazim napolje, svi u zbrci. Prilazim policajcu, Molim Vas, recite mi… Otišao je. A, eno ga komšija. Komšo! Trčim, Komšo! Stani, komšo.... Stižem ga, okrenuo se ka meni i nastavio pravo. Okretala sam se levo-desno, posmatrala sam sva lica poznatih ljudi koji su bili na metar, dva od mene. Nisu me videli. Nisu me čuli. Obrisala sam suze, probila se kroz masu i prišla na to mesto gde je ležalo mrtvo telo.

Bila sam to ja sa pismom u ruci.

Kristina Posavčić: GRAĐEVINSKI RADOVI NA ZEMLJI (Pavla Banjac)

I

Ovo je još veći pakao.

Ali ko je mogao znati da ću se padom probuditi ovde. Anđeli su makar pevali u horu, sa nekim smislom, ali ovi Dole vrište svako na svoj način. Verovatno me je kaznom Investitor poslao ovde kako ni sam ne zna tačno šta će od sebe i verovatno je ovo samo još jedan od njegovih nedovršenih Projekata.

II

Situacija je loša. Samo trče, urlaju i trče. Nema organizovanosti kao kod nas. Ali nema ni šifri, radnika ili bagera. I svi su toliko šareni da mi bodu oči. Kao neko izgubljeno mesto. Kao neki Hram posvećen nečemu što do sad nisam videla.

Kažu da ga ne poznaju, Investitora. I kažu da je ovde popularniji pod drugim imenom, nešto na Đ. Nije mi jasno šta treba da radim ni gde treba da idem. Ali osećam se slobodnije.

Opet déjà vu. Kao da sam već bio ovde, onako kroz maglu mi se pojavljuju neke nejasne slike ali bolje da ih ne spominjem da mi se posle Gore ne bi smejali kad se vratim.

Kad ću se uopšte vratiti nazad?

Osećam se kao da sam se zaglavila a zaboravila sam i koji je pozivni broj za Gore. Ko zna koliko će im trebati da siđu po mene.

Možda ipak kad sam već tu da sačekam četiri pre podne da vidim njihovo prikazivanje ,,Sunca“.

III

Tako sam i mislila. Niko ne zauzima mesta, niko ni ne obraća pažnju. Grozni su. Gori od Anđela. Kao da su toliko puta gledali da je to sada postalo svakodnevno i nebitno. Počinje da mi bude žao što sam im se nekad rugala Gore i što su mi smetali. Nisu oni ništa krivi. Samo su bezbrižno provodili svoje vreme i šta bih ja mogla da znam o tome.

Možda je ovo gde sam sad Pakao nekog drugog sveta. Bolje da sam ostala Gore, šef će biti besan.

Татјана Кнежевић: МАК (Филип Панџић)

-Ох, каква ноћ, ока нисам склопила... -кукала је собарица једног осредњег престоничког хотела, пролазећи кроз ходник поред рецепције...

-Зашто ниси спавала преслатка Јованице? Ниси ваљда неком другом срце дала, иако знаш да моје срце куца само за тебе? -звонким гласом јој одврати рецепционар гутајући је очима и одмеравајући њену пуначку фигуру.

-Да, дааа, за мене и још њих пет... Прескочи удварање драги мој, заиста нисам расположена...

-Кажи онда срце моје како могу да ти поправим дан? - рече рецепционар.

-Слушај шта ми се десило... Синоћ након што сам очистила собу оног Француза, број 11, ухватила ме толика језа да целу ноћ нисам могла да заспим. Први пут кад сам ушла, замало се нисам онесвестила, соба је мирисала на труло месо. Одмах сам широм отворила прозоре и решила да се вратим за десетак минута. Када сам се вратила, прозори су били затворени, није било ни трага оном ужасном мирису. Напротив, мирисало је пријатно, као неко пециво тек извађено из рерне. Јако чудно!  А када сам кренула да мењам постељину, испод јастука сам угледала нешто црно. Прво сам помислила да је земља, али не, био је то мак!!! Ко још држи мак под јастуком!? И зашто? Када сам завршила са спремањем собе, срела сам тог Француза у ходнику, био је сав намргођен и покушавао је нешто на српском да ми каже, као, нада се да нисам ништа покварила...

-Хм, Француз у нашем скромном хотелу, то бих сигурно запамтио. Соба број 11… соба број 11... само да погледам.. Па ми немамо никог у соби број 11! Нико није пријављен! Нити је било гостију у последњих седам дана. То заиста јесте чудно!

-Па кога сам ја онда видела синоћ? Целу ноћ су ми се привиђали његови брчићи и сјајне шпицасте ципеле. -Јована је изгледала скроз избезумљено. -Није могао бити дух…

-Има ли каквих проблема? - рече строго власник хотела и погледа упитно једно па друго.

-Па Јовани су биле чудне навике госта из собе 11, а ми немамо никог пријављеног у соби 11. -одговори рецепционар тихо.

- И добро је што немамо, тај господин је убијен.

-Убијен!? - зачуђено поновише собарица и рецепционар.

-Тише мали, што се нас тиче, господин није био наш гост, и то ћете обоје поновити ако буде долазила полиција. Јасно!?

-Јасно! -тихо промумлаше њих двоје и одоше, свако на своју страну.

Пролазећи кроз ходник, из собе 13 ка Јовани је ишао старији елегантан господин, у оделу са пословном ташном.

-Слободно средите моју собу, враћам се тек увече! -рече јој у пролазу.

-Наравно, господине. - рече Јована и настави ка соби број 13.

Ту ју је чекало опет нешто чудно. Црне ситне тачкице су у полукругу спајале врата собе 11 и собе 13. Јована је прво помислила да је колонија мрава кренула да се сели у потрази за већом гомилом мрвица, али не, када је боље погледала, закључила је да је то опет мак! Да ли је могуће? У њој су почели да се боре страх и радозналост, у коју собу прво да уђе? Да ли да зове неког да уђе са њом, ако опет буде нешто чудно, бар да зна да не умишља. Радозналост је ипак победила. Ушла је најпре у собу број 13. Трагови мака су ишли подом, па преко ноћног сточића, па до јастука на кревету. Испод јастука је опет била повећа гомилица мака. Препознатљив мирис печене пилетине ширио се собом, иако гост тек сад силази на доручак, а мало је вероватно да је вечерао у соби. -Опет чудне ствари... -Решила је да провери и стање у соби 11. Када је ушла имала је шта и да види. Прозори су били широм отворени, кревет је био разбуцан и каљав, као да је у њему спавала свиња, а у соби је ужасно смрдело, као да се излила канализација. Трагови мака водили су до прозора. Није могла да верује шта види. Затим су се чула врата, Јована је поскочила од страха. У собу је ушао власник хотела. Јована га је пренеражено гледала.

-Прво среди собу 11, па остало, стижу нам нови француски гости… - рече власник са загонетним смешком и оде, док је Јована пар тренутака зурила у празно.

Татјана Јекић: ЗЛОЧИН (Анабела Куриџа)

Празна постеља и ново јутро. Оно, као и увек, није донело ништа ново. Узалуд сам се надала нечему, кад то нешто што ће променити све никако да дође. Ја, која сам очекивала бајку, добила сам ноћну мору. Живот ми се грохотом смејао. У лице ми је сасуо све оно чему се никада нисам надала. Свет сам посматрала кроз шарене оквире, а шамар реалности који је уследио био је оно што ми је можда и било потребно. Како су само дани пре овог несрећног отрежњења били дивни. Или нису, ионако је небитно. То је људско проклетство. Све што је прошло ипак је било лепо, а и ако није онда ћу то занемарити и забацити у најмрачније кутке свог ума.

Тебе, обичне звери, тог јутра није било крај мене. Био си окрутан и хладан и некад се питам шта сам уопште на теби и видела. Да ли је овај живот био вредан окретања леђа свему што је некада било центар света за мене. На неки чудан начин си ми и драг. Знам да не могу без тебе. Уколико тебе нема, нема ни мене. У ком је то тренутку тачно све почело да се распада? Да је бар постојао неки знак, да сам бар могла да спречим овакав расплет. Ти си крив, никада ниси хтео да учиниш нешто зарад нас. Постало ти је свеједно, док су мене са друге стране мучиле несанице и море. Никад ништа не примећујеш и то ме тако проклето боли. Чекала сам да се нешто деси. И десило се.

Све што је остало иза тебе била је порука и пар јадних речи у којима ми објашњаваш зашто ниси могао даље. Ја, која сам гутала све увреде и суровост твојих мрачних дана, одбачена сам сада када ништа не вредим. Ништа ниси оставио иза себе. Годинама сам стајала крај тебе у нади да ћемо бити срећни. Трагајући за тобом, онаквим какав си некада био, изгубила сам себе. Постала сам бледа сенка једне звери која, без ње, нема ни смисао ни сврху. Празна љуштура пред другима - никоме вредна, никоме битна, никоме значајна због жртве коју сам поднела зарад среће која никада није ни заживела. Уништио си ме и желео да наставиш даље без имало кајања и стида због тога што ме остављаш напуклу. Узалудне су биле моје сузе и молба да останеш. Чврсто си одлучио да је крај. Тако миран и одвратан, из тебе је нестао сав бес и окрутност. У теби више ни ону разјареност нисам могла да пробудим. Нисам могла да поднесем да те последњи пут гледам како тако огроман и одвратан седиш на ивици терасе. Ствари разбацане по поду. Твој кофер испуњен стварима које чак и ниси носио. Празнина. Све што сам имала у плану за нас, однео си. Сва моја надања и жртве спаковао и у кофер и одлучно пожелео да кренеш даље. Ти ме бар знаш добро - не умем да поднесем крај. А ти, ти не можеш да одеш од мене!

Злочин из страсти! – одзвањало је у медијима тог јутра. Као и о свему, људи су и о овом трагичном догађају говорили пар дана. А онда је, као и све, бачен у заборав. На ред су дошле нове приче у којима за њу и њену звер није било места. Баш као што је и очекивала.

Vanja Pejović: NO SUCH THING AS EVADING YOURSELF (Jelena Arsenović)

Sećam se 1965. godine i tog najtoplijeg dana u poslednjih deset godina. Dvadeset i drugog jula. Zamalo da nestadosmo sa lica zemlje i on i ja toga dana samo zato što je u poslednjem trenutku odlučio da na svet dođe ipak ranije. Mnogo ranije. Sunce je sijalo sve do kasnog predvečerja i taman kad bi trebalo da pređe u svoje prirodno stanište Lea, rodio se on. Svi su tih dana sedeli oko mene, a ja sam svojim mislima bila usmerena na njega.
Sve do prvog avgusta strepela sam da sam umesto života podarila smrt i da će se moj život opet vratiti onom starom bledom sivilu, međutim Claire de Lune je odlučio da ostane tu gde jeste i usmeri svoju svetlost direktno na moj život.

Tokom njegovog odrastanja, svaki put dok su druge majke jadikovale, ja sam ćutala. Kad god sam provirila u sobu, kako bih ga proverila, Claire je svaki put mirno sedeo, doduše na različitim krajevima sobe, i sa dubokom posvećenošću u tajnovitosti nešto radio. Međutim, čim bi završio dotrčao bi, sa velikim ponosom, do mene. Dom nam je do njegove šesnaeste godine postao muzej.
Jednog dana sam čak dobila poziv od škole, tačnije od strane gospođe Monique koja pokušala da me ponizi zbog toga što moj sin ne zna da nacrta ništa sem najobičnije kuće. Rekla sam joj da nikada više ne pokušava da istera biće iz bića i zaklopila slušalicu.

Oduvek sam smatrala da će njegova detinja faca nestati vremenom, i donekle jeste, ali čim bi se dogodilo nešto što prelazi liniju ravnog, nevažnoo da li ka dobrom ili lošem, njegovi obrazi premazali bi se crvenom bojom, a očima bi upućivao vodnjikav i zamućen pogled. Često kad bi se to desilo, Claire je bežao u svoju ljušturu i ne bi ga bilo nekoliko sati dok se emocija ne stiša ili je on na neki način ne preovlada.

Onaj ko vam kaže da carstvo umetnosti i neprestani osećaji uzvišenih emocija ne umaraju njihovu dušu, taj ne govori istinu ili je vešto skriva. Tako je i Claire često pokušao da se ugleda na druge svoje prijatelje koji su nekada gospođi Monique prikazali čitav spektar sposobnosti, a sada bili mnogo prizemniji i plodniji od njega. No samo nešto da ti kažem, moj večni prijatelju, dvadeset i drugog jula nisi uspeo da pobegneš od sebe, nemoj to ni sada činiti.

Милица Милошевић: ЈАМА (Кристина Посавчић)

Седео је у мраку. Мирис влаге и мемле га је обавијао. Из ћошка посматрао га је паук. Колико времена је прошло? Колико дана? Месеци? Година? Не сећа се. Није бројао смену дана и ноћи. Додуше, дана није ни било тамо где је он боравио. Дан је отишао за њом. Осећај топлоте сунчевог зрака који ју је пратио, који је чувао само за себе, бледео је. Сећање је бледело. Неуспешно је призивао.

            Отишла је.

            Флаша у руци већ дуго је празна. Свака кап је нестала – унутрашњост је сува попут његовог сувог грла које више не може да призове име. Ни мук. Тишина. Понекад само пуцкетање паркета. Раније, мислио је, то је звук корака. То је звук повратка. Али није.

            Напустила га је.

            Спољашњи свет је суров – говорио је. Са мном је сигурнија – мислио је. А она... Постала је део тог света, пронашла је сигурност у њему. Свет ју је узео. Побегла је од њега.

            А он ју је чувао.

            Где је погрешио – није знао. Можда је био превише гласан, превише груб, превише... Није хтео да је повреди. То крхко биће.

            Флаша је пала.

            Није се померио.

            Гледао је испред себе сувим сивим очима. Чекао је и даље.

***

            Стајала је испред куће у којој је провела детињство. То више није била она кућа коју је памтила. Маховина и лишај су је претварале у део себе, у део природе, вукући је у дубину. Вероватно више никога нема унутра, прошло је доста времена. Сад је само кварила изглед тог краја. Људи је више нису заобилазили. Нису се плашили да прођу поред ње. Попут куће и прича је добијала свој крај – била је заборављена.

            Пас је залајао.

            Отишла је. Опет. Није знала.

            Он је чекао.

Душица Краговић Обрадовић: КАМИ И МАТАВУЉ (Лазар Биорац)

Отуђени и обележени, живописним нијансама људске предрасуде, живели су и живеће увек међу нама. Можда смо то, заправо, и ми. Мистериозни калуђер налик ђаволу и отуђени син који је изгорео у властитом паклу слика су дубоко скривених светова које људи носе у себи. Превелика жеља и супротстављање наметнутим начелима су метафизички затвор из ког покушавамо да побегнемо.  Попут Камијевог јунака, син хладнокрвно одлучује о даљој судбини преминулог родитеља. Неиспуњавање очевог аманета доводи га у оквире властитог пакла, у ком гори у пламену погрешних одлука. Наизглед сличан Симином ђакону, калуђер је скончао као жртва чулног и телесног. Жудња је калуђеру ставила омчу око врата и указала на пут који је могао да пређе Матавуљев јунак, а ипак није. Савршено уклопљена фолклорна фантастика леди крв у жилама при опису Морене, која се појављује у поноћној тмини, управо када калуђер одлучи да окаје своје грехе. Чак и девојчино име указује на фантастична бића која море чисту душу. Сабласна атмосфера се шири и причом која говори у вези са неиспуњеним очевим аманетом. Оба Биорчева јунака спаја несрећна судбина, која резултира смрћу  као коначним исходом. Превелика жеља и премало иницијалног обзира Биорчеве јунаке води путем пропасти, све до трагичне смрти, после које не остаје ни пуко сажаљење. Аутор одлично води јунаке, сјајно плете причу и живописно приказује места, ситуације и људске односе. На махове, налик великанима светске и српске књижевности, Камију и Матавуљу, а опет потпуно различито, аутор гради своје ликове. Биорац читаоца вешто наводи да се пренесе у причу и да без даха чека коначни расплет.

Pavla Banjac: BAZA PODATAKA (Danilo Kovačević, "Ne volim")

,,Šibice uvek palim samo sa jedne strane kutije." - izustila je lažljivim glasom. ,,Prosto ne volim neestetičnost potrošene obe strane kutije za šibice. I uvek se nađe neki idiot koji zapali šibicu sa suprotne, netaknute strane, ali šta ćeš."
Dopuštao sam joj da laže. To bi radila svaki put kada je htela da me iznova zadivi, ali i da nas, svesno, zavadi. Te sitne laži držale su naš odnos živim.
,,Naravno, nije smak sveta, ali opet – ne volim."
 Razmišljao sam kako ne volim ni ja nju. Kako je zapravo, istinski ne volim. Kako je možda i mrzim. Kako je možda, definitivno mrzim. Ona je, naravno, to i znala. Kao što je znala na koji način palim šibice. Prvo sa leve strane, pa sa desne. Pa sa leve, desne, pa sa leve i ponovo, onda, sa desne. Znala je, siguran sam i da ne želim da spavamo više. I svaki put - njena logika, koju je smisleno koristila, bi bila nepobediva. Na neki perverzan način je uvek bila u pravu. Jednom sam joj to čak i priznao. Kada bi se uplašila mojih reči, ona bi to nazivala: ,,Glupost do gluposti i još mnogo nasumičnih floskula koje ljudi uspevaju da formulišu preko svog govornog aparata, koji u tom trenutku nije povezan sa centralnim nervnim sistemom, već je više kao uslovna reakcija." I zaista, bila je uslovna reakcija. Uslovna reakcija koju sam razumeo, a koju ona nije. Koju nisam umeo da kontrolišem. Precizno sam znao šta to sve znači. To znači ne biti više zaljubljen. Prosto tako. A ona to nije želela da razume. A ponekad, kao da, ipak, nisam ni ja. Kad god bih je začikavao, i grubo prelazio granicu onog smešnog ka namernom vređanju, potajno sam želeo da ode. Potajno sam želeo da viče na mene. Da budemo od onih koji se tuku. Duboko sam verovao da bi to nečemu doprinelo. Ovako, sa njenim odbrambenim mehanizmima, vukli smo se godinama. Ja sa mojim pritajenim, bezbrojnim raskidima, ona sa ustima sposobnim samo da zavade i ječe - oboje previše nostalgični za nečim, što možda nikada nije ni postojalo.
,,Svi smo mi u nekoj bazi podataka zavedeni kao K107 ili nekakav broj od 8 ili 13 cifara." - lupala je gluposti.
 Razmišljao sam o tome kako je 13 nesrećan broj. Kako kad se sabere daje dvadeset i jedan, koji je izuzetno ružan broj. Kako mrzim slovo K i kako su 1 i 7 neparni brojevi, a ja takođe mrzim i neparne brojeve. Kako ne želim da budem zaveden u istoj bazi podataka sa njom.
,,Ne želim da budem u toj bazi podataka." - izustio sam nesvesno.
,,Ono što nas izdvaja iz toga i daje ljudskost jesu principi. Budi ili nemoj biti u pravu, ali potrudi se da imaš barem princip. Nešto što te će ti biti smernice kroz život, kada kažeš: „Ovo deifnitivno hoću!“ ili „Ovo neću nikada!“. Naravno, planove ne treba praviti jer se nikada ne ostvare, ali treba da postoji usmerenje. Jer samo tako možeš postići autentičnu egzistenciju za života. A kad umreš – više te nije briga." nastavila je.
Osvestio sam se negde oko ,,...više te nije briga..." I nije me bilo. Nije ni nju.

Pitao sam je da se istuširamo zajedno.

Лазар Лазаревић: ПАНТОКРАТОР (Катарина Перић)

„Талита куми!“

„Не иде то тако рођаче. Прво, кад оживљаваш некога, реци му зашто то чиниш и ко заправо желиш да ти се јави. Джаба ми се дереш ту под прозором, ево дете ми се пробудило и проходало је од ране зоре, сад нема сна за мене. Нема сна.“

Матори је неко време гледао Сајмона како бауља по снегу и пева себи у груди па је затворио ролетне. Звук ролетни севну Сајмону кроз кичму и овај као да чу нешто тужно.

 „Где је цветопрста зора и зашто ме зајебавате са овим челичним небом? Кад сам последњи пут изговарао ове речи, иза мене је био мртав човек, а у мени је дете свирало харфу чекајући да пукне жица и да сви одемо дођавола, јер тако то бива када се играш са Њим и његовим рукописима. Уосталом, не занима ме ништа. Идем да спавам. Брига ме и за старца и за дете. Брига ме ко је мртав а ко ће тек да умре. Натеран сам да бринем, натеран сам да оплакујем туђу несрећу као да је моја, а пре свега, натеран сам да живим! А сада ме боли уво. ЈЕСИ ЛИ ЧУО СТАРИ?! Драго ми је да ти дете коначно хода. Моје ће ускоро да падне, и хвала ми на томе. Мој Бог има мале руке, али грли искрено и чврсто!“

Јутро је било хладно и мраз је већ кренуо да се пење по свему што је било овоземаљско. Грешно лишће које је било осуђено да буде ту чак и када се лед спусти, осећало је дрхтаје лудог јелена смеђих очију како хита ка потоку.

Праћен мишљу о разним биткама у којима он није могао да буде херој, Сајмон је наставио да се понаша као да дете у њему и даље свира харфу. И тако је хладно јутро трајало док се није сместио у кревет. Оштрозубо Сунце је тада већ увелико режало на хоризонту, али се његово уморно тело није обазирало. Очи нису гледале.

Ivan Benčik: PUCNJAVA U EL PAROSI (Andrea Vranić, "Slušaj, da ti ja kažem nešto kao voajer voajeru")

Jednom našom zabačenom i zaboravljenom prugom sada juri voz. Njegovo odredište – El Parosa, njegova brzina – nepoznata, ali po tvrdnjama nekih koji su putovali njime, to je ona brzina koja te u prvi mah prikuje uz sedište ako si neoprezan. Pritom, svaki put kada dostigne veliku brzinu, ovaj voz pravi strašnu buku, kao što to čini i sada. Jedan čovek želi da iskoči. Dok se s obe ruke drži za dovratke, pred njim se brzo smenjuju njive, bagrenje, ograde, kamenje, bagrenje, njive. Šta muči ovog čoveka, ne znamo, ali mogu vam reći da je ovo već treći put danas da pokušava da iskoči. Ali nikako da to i uradi. Poneka glava viri kroz prozor kupea i svaka ga  posmatra nemo i sa istim nezadovoljnim licem.

Konačno, čovek odustane od svoje namere i nervozno zatvori vrata voza za sobom, još jednom. Prolazi kroz vagon druge klase, u tišini. Pogledi ostalih putnika su uprti u njega i njegovo kretanje. Ponovo ista nezadovoljna lica. Čovek se ne obazire, ulazi u vagon restoran i seda za prvi sto koji je ugledao. Na stolu sa plavim kariranim stolnjakom nalaze se dve kutije belih Camel cigara. Uzima jednu kutiju, otvara je  – prazna, gužva je i otvara potom drugu i vidi da je skoro puna – bingo, pomisli čovek i dopusti sebi da uzme jednu. Kroz dim posmtra kako se cigara polako smanjuje među njegovim prstima. Pogled podiže tek kada se njegovom stolu približi konobar. Naručuje crnu kafu, sa mlekom. Do tog trenutka nije ni primetio da i u ovom vagonu ima drugih putnika, postajao je sve više svestan žamora njihovih glasova i povremenog smeha. Pomislio je na svoje prijatelje. Gleda kako se kafa ljuja u šoljici. Znao je da su barikade blizu i da će voz uskoro stati. Još od trenutka kada je seo, pod stolom je stezao dršku pištolja...

Zatvorio sam laptop. Ponovo sam zapeo sa pričom i osetim kako ništa produktivno neće izaći ako nastavim da forsiram sebe da osmislim neki sjajni zaplet. Imam pivo u frižideru, tako da ostatak dana provodim uglavnom lenčareći na kauču, listajući TV kanale i ispijajući svoj Carlsberg. Listam časopis, ali brzo batalim čitanje. Radim sklekove, trbušnjake, malo dižem tegove, iz dosade se istuširam i promenim posteljinu na krevetu. Pijem drugi Carlsberg i spremam omlet, slušam ploče, malo klasiku, malo Skota Vokera. Iskrcavanje savezničkih trupa na obalu Normandije na televizijskom ekranu. Telefon zvoni, ali ne odgovaram. Razmišljam o svojoj priči i kako da je završim. Priči će potom biti potrebna i gomila dorađivanja, a gotovu je moram poslati mentoru radionice kreativnog pisanja do petka. Na prošloj sesiji smo imali neku vrstu tombole, izvlačili smo imena drugih polaznika kursa i naš ovomesečni zadatak je da obradimo neki njihov tekst u novo, originalno delo. Izvukao sam ime žene koju ne poznajem, ali sam upamtio jedan njen prijašnji tekst, što je olakšavajuća okolnost za mene, mada još uvek nisam provalio kako ću preoblikovati njenu priču u svoju. Neka ideja koju imam je da to bude sci fi/western priča, sa pucnjavom, dramom, iskupljenjem i možda romansom na kraju. Ali nisam još odlučio, možda će biti drugačije. Zanimljivo je to što sam pre neki dan saznao da ona živi u zgradi preko puta. Video sam je i danas u prodavnici. Po oblačenju, rekao bih da je prešla tridesetu, mada možda samo voli da se formalno oblači, možda je sekretarica ili učiteljica. Deluje kao učiteljica. Pošto ona ne zna da je ona  moj zadatak, nisam joj se javio, niti načinio bilo kakav kontakt. Možda je trebalo, učinilo mi se da sam uhvatio njen pogled dok je vagala pomorandže.

Gledam na sat, još uvek je rano da izađem. Šepurim se stanom u belim boksericama. Posmatram svoje telo u ogledalu. Trpam voće u blender i pravim zdravi smoothie, odgovaram na par mejlova, zatim gledam klipove na jutjubu o tome kojih 15 vežbi mogu da radim bilo gde i bilo kad, kompilaciju buldoga na trampolini i kako da napravim sam svoju kućicu za ptice od materijala koji se mogu pronaći u svačijem domu. Kupujem odeću preko interneta, što je jedna od navika koje ne uspevam da ostavim. Pušenje je bilo lako. Doduše, primetio sam otkako pišem priče kako svi moji junaci u njima uvek puše. Vapaj podsvesti za nikotinom valjda.  

Sat u ćošku mog monitora pokazivao je petnaest minuta do ponoći. Bilo je vreme. Obukao sam pantalone, crnu rolku, cipele i potom čarape na cipele, kao i uvek. Držao sam kvaku još par minuta dok nije otkucala ponoć, potom napustio stan, na trafici kupio maramice i novine, sačekao kusur i zaputio se u park.

Драгана Јовановић: ДА МОЖЕШ ДА СЕ УБИЈЕШ, НА КОЈИ БИ НАЧИН ТО УРАДИО? (Јована Војводић / Наслов: Ивана Јањић)

Док је у себи стварао илузију о прочишћујућем дејству дезинфекционог средства, листао је слојеве прљавштине које су се накупиле од тренутка спознавања свести. Али остајале су пукотине које није могао или није желео испунити. То би значило признати себи све, а признати све наводило је на заструшујућу мисао о самоубиству, а управо ње би се морао решити. Страх од највећег греха, ти трнци прожимали су његово тело од малог ножног прста па све до најдуже длаке на глави. Хладне су плочице, тешио се. Утрљавао је течност, са посебном пажњом притискајући ожиљке на најосетљивијим местима тела. У нади да је његово тело папир, те да се утиснуто да уклонити.

Недељама се није дохватио бријача, који је уредно стајао на полици десно од њега, заједно са безбрижном купком и пеном за бријање. На другој су усамљено господарили барбитурати, поцепани. Јаме Их се мучио да победи себе. Ако га узме, постојала је бојазан да ће са десног образа скренути на подлактицу леве руке. Била је то неумитност. Јаме Их је био средовечан човек и ужасавао се коначности смрти. Управо зато у неком тренутку се јавила идеја о њеном претицању уз помоћ обичног средства – жилета. Наш јунак долази до бизарне спознаје – произвођач циља на огранке друштва који су слабашни, својим производом жели да им понуди безизлазни излаз.

У детаљном понирању у сваку тачку тела, стиснуо је очи тако да је у трену прескочио црвене и наранџасте нијансе и стигао до потпуног црнила, дотакнувши предео врата. Ужасно га је запекло на месту још увек осетљиве кружне путање, која је почињала и завршавала се на потиљачном делу главе. Јаме Их је размишљао само о последици пукотина, док је њих саме избегавао уобличити и пружити нам смислену слику.

Усмерио је поглед ка кутији антидепресива, чији је изглед пружао информацију о неиспуњености садржајем. Промишљао је о сопственој испуњености наведеним супстанцама и вакууму сопственог бивства. Остатак течности сасуо је у грло, не би ли прочишћење било потпуно.

Јаме Их је отишао по прочишћујуће средство не би ли се ослободио мисли о безуспешности својих самоубистава. Хришћанска начела нису му пружила задовољавајуће лековито дејство, па је решио сам да овим путем оствари симбиозу са њима, јер вера је узајамност у давању. У најбољој намери, Јаме Их је превидео основну сврху дезинфекције. Поред лековитог дејства за керамичке површине састојаног у ослобађању од бактерија, буђи и прљавштине, постојало је и разарачко на штету бактерија, буђи и прљавштине, а у нашем случају, на штету човека. Прочишћење је било детаљно, овога пута и потпуно. Ослободивши се суицидних идеја, Јаме Их је над собом извршио сопствени харакири, удахнувши ароматични мирис кокоса.

Катарина Перић: ТИК-ТАК (Ивана Јањић)

Опет досадна дечурлија! Још пре 11. фебруара сачекао га црвени натпис дуж целих врата: „Дуле смрда“. 11. марта су пак били креативнији, па су прецртали „смрда“ црним спрејом и написали „балегар“. Како величанствен пејзаж! Пун јаких нота, заробљени делић нечије маште који вапи за позорношћу. Мој поглед пак, не досеже толико далеко – суочава се само са ваздухом и страхом. Ја сам заиста само морнар, пун најразличитијих доживљаја. Али оних које нећу умети да испричам без застајкивања, поштапалица, пљуцкања и неприкладних коментара. Само један од многих морнара којег ће, изнова разочаран пејзаж, пустити да отплови, не марећи за то да ли ће ми таласи носити брод у сигурност или у камени загрљај морских хриди. Његов творац је Талија – мале сирене која су биле опијене снагом речи и успомена које нису њихове. Тај пејзаж...Тај пејзаж! Саткан од лепоте, интелекта, љубави, привлачности, маште, душе, среће, гована.

Нешто збуњујуће и минијатурно је вирило испод дечјих жврљотина: „-18°“. Притајено се увуче у сопствени стан и поче да ослушкује.

Тишина.

Киша.

Тик-так.

Тик-так.

Хладноћа.

Тишина.

Нечији дах.

Тик-так.

-Чекала сам те.

Тишина.

Светло.

-Ах! To си само ти! Увек ненајављен гост који у доколици шара врата!

-То је само дантеосиндром. Деца су далеко креативнија.

Њена дуга хаљина се лагано подиже и стаде тик испред њега. Како је слиједе погледи, како се лијепе по њој. А она их жељно упија. Мисли да не видим.

Тик-так.

И пре но што му нешто шапну, он уочи сада неколико бора око њених упалих очију и омлитављене образе који су јој давали изглед лењиве, дебелогузе старице. Први пут ју је видео изблиза. Каква грозота! помисли он, па мало устукну. Ваистину грозота! Где се денула она лепота из дечачке главе?Могла је да сачека мало. Да се удеси према божанским природама. Да ме не нађе! Д а  м е  н е  н а ђ е...То је то!

Тик.

Бег! Покрени ноге! Тако је!

Так.

Једна, па друга, па опет она прва!

Понављај! Хајде!

Тик.

 Не стој! Ноге слушајте!

Наређујем вам! Покрет! П О К Р Е Т!

Так.

Хаљина се стапала с бојом ноћи.

Тишина.

Хладноћа.

Доместос.

Мокраћа.

Тик.

Так.

11. април

Ето вам записа, луде једне!

Filip Pandžić: RECKA NA ZIDU (Dušica Kragović)

„Zbog prestupa se ne vredi kajati, već treba učiniti jedno dobro delo više“ - Fridrih Niče.

Nađa, Nadežda ili Nada, kako su je sve nazivali u zatvoru, provela je svoj prvi dan iza rešetaka.

Recka /

Njoj ovde nije mesto. Zašto je ona tu? Zbog krađe... Pa šta? Mnogi kradu. Njoj ovde ipak nije mesto.

„Ne ukradi!“

Recka / Recka /

Ona je imala teško detinjstvo. Nije imala ni oca ni majku, a onda se ljudi pitaju zašto krade? Međutim, ovde nije reč o krađi. Štaviše, ona uopšte i nije krala. Kako jedna tako dobra osoba, skromna i poslušna može da krade? To je sigurno neka nameštaljka. Da, sigurno!

Recka / Recka / Recka / Recka / Recka /

Istina će uvek izaći na videlo. Sigurno! Možda ipak neće. Treba joj se suprotstaviti.

Recka /

Rđa na zidu pravila je neobičan trag. Iz dana u dan pretvarala se u neki lik. Nadežda ga je posmatrala, a onda prepoznala poruku. Isus Hrist.

Recka / Recka / Recka /

Ipak je ukrala. Šta? Koliko? Čega?

„Ne ukradi!“

Šta joj se desilo? To sigurno nije bila ona... Možda ju je đavo obuzeo. Pokajanje.

Recka /

Svaka knjiga pet dana manje. Knjige su joj prolazile kroz ruke. Učila je, čitala je, lepo se ponašala za razliku od drugih žena... List po list, stranica po stranica i rđa na zidu. Ne, recke na zidu. Mnogo recki. Mnogo, mnogo recki.

Knjiga, knjiga, knjiga... Pet, deset, petnaest...

Molitva i iskreno pokajanje. To je put iz ovog pakla.

Recka /

„Učiću decu! Da, to želim!“, rekla je Nadežda.

Recka / Recka / Recka / Recka / Recka /

Ima li kraja?

Nađa, Nadežda ili Nada... Da li je to ista osoba? Možda. A možda je Nađa postojala pre recki, dok ih je Nadežda urezivala. Gde je onda Nada ili bolje reći nada? Ima li izlaza? Gde je nada koja poslednja umire? Pre bi se reklo da se ona rađa. Nada je ona koja je ponovo udahnula vetar slobode.

I recka /

Марија Марковић: ГОСПОДИН П. (Дајана Митров)

Сан на јави, јава на сну. Садашњост. Прошлост.

Сви смо ми понекад били господин П., желећи да променимо стварност или пак да продужимо већ постојећу.

Понекад, само понекад, тумарајући по оронулим зидинама моје старе породичне куће, зажелим да се створим међ своје претке. Иако је стара и њени су зидови хладни, она ипак одише топлином и нестварним погледом на брдо, брдо на ком су сви они одрастали, укључујући и мог оца.

Да, волео бих да знам шта те зидине скривају, која предања су се ту испричала, ко су ти моји преци.

   Желео бих да знам ко је тај мој деда који је носио свештенички позив на својим плећима, ко је та моја бака чију је лепоту наследила моја мајка, ко је деда Павле, учесник Другог светског рата...Бар када би ми се у сну неко јавио.

Мисли су ме водиле њима...Како ли нас виде, јесмо ли њихови доследни наследници? Како ли изгледа садашње време из њихове перспективе, има ли бар неких вредности које су се задржале до дана данашњег?

Још милион питања ме је прогањало. Како ли је њима, мртвима...?

Сувише сам о томе размишљао. Једнога дана када сам био на тим зидинама, пред очи ми се појави деда Миле,  у препознатљивој свештеничкој одори.

Зажели ми добар дан. Премотавао сам сва питања о којима сам размишљао данима, али изустих само једно.

-          Да ли си поносан на своје наследнике и овај  свет, какав је данас?

У његовом гласу осетио сам тугу, жал, на неке моменте и љутњу.

-          Толико је зла међу људима, толико равнодушности, безосећајности, непоштовања вере, најмилијих...Поносан сам само на тебе и неколицину твојих рођака, израстао си у доброг и племенитог човека. Негуј веру у људе, немој губити наду, проповедај добро, причај  и надај се да ће тај свет у коме живиш постати боље место.

Подилазила ме је језа.

Чух шкрипање већ дотрајалих прозора, напољу се спремала олуја, тргнух се.

Кренуо сам улицом ка кући, замишљен и растразан.

Никада до сада нисам осећао толику усамљеност, знао сам да је привиђење, али сам исто тако знао да су те речи заправо сурова и болна истина.

Осетио сам се тако сам.

Anica Subotić: ČOVJEKA MLADOG DNEVNIK ILI PLODOVI SLATKI (Ivan Benčik)

septembar

Niko nije smio znati da sam počeo da se viđam sa Mariškom. Zbog nje su mi dani postali podnošljiviji u ovom dosadnom selu. Pogotovo Roza nije trebalo to da sazna.

septembar

Jadna Mariška! Roza je sve saznala, nisam mogao da je obuzdam. Ona i njene pajtašice su joj ošišale kosu jedan dan! Svi samo o tome govore. Rozin otac se zakleo da će me ubiti. Neću se više viđati sa Mariškom.

septembar

Ne pijem već 7 dana. Izdavač se oduševio mojom inovativnosti i pronicljivosti. Kaže da bi mu bila čast da objavi priče proistekle iz tako blistavog uma. Pastrmka, prva priča, je preuobličena Gogoljeva priča. Druga, Živo zelena, je priča o neshvaćenom mladom čovjeku koji, igrom slučaja, završava u mađarkoj provinciji, pokušavajući da piše poeziju, ali ga njegova sredina guši i na kraju završava tragično. Odbio sam izdavanje.

oktobar

Ponovo pijem. Komšija Vidak me zvao na berbu grožđa. Njegov podrum je najčuveniji u ovom okrugu. Na ovom događaju sam upoznao Rozu prošle godine. Razmišljao sam da je odvedem u vinograd, da budmo sami. Bila je glavna senzacija kada je došao red na djevojke da gaze grožđe. Kod Vidaka sam upoznao i zgodnu Marišku, jedinu djevojku koja je mogla da parira Rozi u ovoj erotičnoj predstavi. Sad nema ni Roze ni Mariške. Ponovo sam došao kući mrtav pijan.

oktobar

Ponovo sam poslao izdavaču priče. Ovog puta priče koje sam ja napisao. Odbijen sam.  Priče su mi ocjenjene kao nemoralne ili primitivne. Nisu ih ni pročitali sigurno. Mislio sam da su ljudi u ovom selu plitki, ali izgleda da je cijela zemlja takva! Nazvao sam i izvrijeđao izdavača.

oktobar

Sjetih se Roze i njenog oca koji je htio da me ubije jer je primjetio da se ponašam nepristojno prema njoj. Naša kratka romansa dogodila se prošle godine, i naravno, bila je tajna, bar do onog momenta kad nas je, jedne večeri, sačekao njen otac sa vilama. Spasio sam se tako što sam pobjegao u polja paprike. Izvinio sam se Rozi, iako sam razmišljao da je pritisnem uz sebe i izljubim joj grudi. Ali nisam, kroz glavu su mi prošle vile. I polja paprike.

oktobar

Pokušavam da se uklopim u ovu sredinu još uvijek. Pijan sam skoro svaki dan. Sinoć smo slavili svršetak berbe jabuka. Članovi mog amaterskog pjevačkog društva, izašli su na improvizovanu pozornicu, jedva stojeći na nogama, pijani. Svi su pjevali sa nama. Svi smo bili pijani. Ja pogotovo, jer samo tako mogu da se uklopim u ovo jadno selo.

novembar

Odlučio sam da odem u Pečuj kod ujakovih. Svaki dan razgovaram sa istim ljudima. Svaki dan isti, dosadni razgovori. Ovo selo mi jede dušu. Bože, koliko je dosadno u ovom mjestu!

Милана Ћирић: САМО РУЖАН САН (Драгана Јовановић, "Дечије ципеле, неношене")

Не

Не

Не опет...

Дечак се пробуди, обливен знојем; срце му је тукло из груди као да је заиста трчао преко читавог града. Сат на цркви откуцао је пет сати изјутра. Знао је да неће моћи поново да заспи, pa je pолако је устао и на себе навукао топлу одећу, огрнуо се ћебетом и сетивши се мајчиних речи, са полице узео сестрине нове, скоро неношене ципелице. У себи се помолио Деда Мразу да овог пута стигне на време. Искрао се из куће и потрчао преко трга колико су га ноге носиле, јутро је било хладно, а лед који се преко ноћи ухватио по плочнику трга успоравао је његово кретање. Пламен уличних светиљки подрхтавао је пред сваким налетом ветра чији су се прсти завлачили чак и кроз најмање напуклине у стаклу.

Дечака је плашио мрак и простор без људи, сунце неће изаћи још барем пола сата, и само толико времена има да пронађе девојчицу којој је узео папучу, иначе ће родитељи бити јако љути на њега. Време је одмицало, а нада и страх и дечаковом срцу водили су велику битку. Зашавши за последњи ћошак на свом путу, недалеко од себе угледао је људско тело, како подрхтава склупчано у лопту, не већу од кошаркашке. Била је то она сиромашна девојчица која продаје шибице.

 Хвала ти Деда Мразе, још увек је жива!

 Потрчао је према њој, већ у трку скидајући ћебе којим је био увијен. Сузе су му се сливале низ лице.

Хвала ти, хвала!

На промрзле ноге назуо је ципелице девојчици која се толико смрзла да није могла ништа да изусти, само је осмех лебдео њеним лицем. Није могла да поверује да се вратио; да још увек има добра у људима. Дечак је знао да девојчица неће преживети још један дан на толикој хладноћи. У тим ципелицама и огрнута ћебетом, толико је личила на његову сестру, имале су исте тужне очи и златне увојке. Док су трчали према његовој кући, питао се да ли ће је његови родитељи препознати. У једно је био сигуран, не сме опет да је изгуби.

Andrea Vranić: KAKO SAM PROVELA ZIMSKI RASPUST (Milica Sredojević)

Oblaci, preplavivši sve što im se našlo na putu, zauzeše počasno mesto ispred nebeskih tela.  A onda, niotkuda - sneg je prekrio sve što mu se našlo na putu, sravnio je brda i doline, prekrio krovove i ulice.

Tu sam ja, i još poneki ljudi. Ni malo bitni oni, a još manje bitna ja. Taj glavni grad Vojvodine - Novi Sad, pravo govoreći nit je sad – pre će biti da je pre, negde u prošlosti, posle nije sigurno (zgrade zaudaraju na komunizam), ali nipošto sad. Novi – ne znam da li je bio nov ni kad je tek iznedrio prvu zgradu, ali takav sad sigurno nije.

Pogledavši ka nebu, ne videh ništa sem oblačne prašine. Iznevereno povratih svoj pogled u stvarnost – kad ono zgrade. Beskrajni nizovi se nizaše jedan na drugi – rekoše mi: To ti je Novo Naselje. Ja njima rekoh: Fuj. (U sebi se zamislih, moje kokoške bi pod ovakvim životnim standardima još istog dana preminule.) Zgrade blokiraju pogled, koji pokušava da se doseti neke ozbiljne misli, a mislima je potrebna priroda – ne sintetika.

Moje misli su sastavljene od cigli, koje leže čvrsto jedna na drugoj, baš poput cigala u tim zgradama. One tako stoje da ja ne mogu da im pristupim. Pitanje glasi: da li su moje misli zapravo moje, ako ja ne mogu da ih kontrolišem, niti da im pristupim?

Ali! Ubrzo shvatih čari sintetike. Videh nešto odveć belo i zastadoh! Rekoše mi oni od pre, ni malo bitni ljudi: čarobni prah to je, probaj pa ako ti se ne dopane, poljubi i ostavi, a ako ti se dopane, paz se to je navlakuša. Ne verovah, pa probah, tek onda - izneverovah. Čudno! Odveć čudno! Čarobni prah je lekovit. On razmršavajući misli, razmršavaše i jezik. Prava magija! Kada sam na njemu, jašući svilenu pahulju, ja mislim brzinom svetlosti. Rešavam sve rebuse koji mi se nađu na putu, a ako ih nema, ja ih sama stvaram, pa ih onda rešavam. Bivam lakša od zemlje, brža od kornjače i lukavija od samog zeca! Ja sam ja. Kako je dobar osećaj bitisati u sopstvenom sopstvu. Da li beše sopstvo ili bivstvo? Plivati u svojim mislima, koje tek onda počneš da shvataš. Ja sam ja, i šta je od toga bolje?

Shvatila sam šta je bolje, tek kad se sneg istopio. Kako se vratiti u prirodu, biti Ruso, ili biti Šilerov naivni pesnik, biti čak i sentimentalac? Kako nakon ovakvog sintetičkog iskustva? Sneg opčinjava, zavrće, zbunjuje, gužva te i pegla u isto vreme. Ako sravnjuje i brda i doline, kako može biti da još nije sravnio ljudsku civilizaciju, i preuzeo oblik nečega što se hrani ljudskim umovima? Ili i jeste, ali tako da dopusti ljudima da veruju da oni imaju kontrolu u svojim rukama? Bela dama je sreća, ona je ljubav, ona je znanje. Jer ja znam, da od mene nikog pametnijeg nije bilo, još od kad su me izumili. Ja shvatam.

Prvo i prvo, ja shvatam zašto je bolje biti žena, od biti muškarac. A odgovori na pitanja bivaju sve lakši i lakši. Ja bejah čovek, jer čovek i ostah, ali istovremeno bejah i žena jer mi je to polni organ, za mene, mojim rodjenjem, sam odlučio. Ja sam i on i ona istovremeno, zar to nije fantastično?

Stvari postaše jasnije i jednostavnije, rekoh Zvezdani: Zvezdo, pokupivši svoje prnje, ponesavši svoga kliska Obeliska, nađemo se u pet kod bolnice, može? Može. Idemo da se gudramo i da se kliskamo na porcelansko belom snegu, i ko će ti ikad šta bolje pokloniti za rođendan? Niko – nikad. Vtp, vidimo se, ćao.

Drugo, ja sam shvatila sreću. Iz mozga su (ne znam ni gde, a nije me ni briga) isparile cigle. Moja mentalna metla je poslednji molekul prašine nakon njih pomela. Ostadosmo ja i čistina – a ona je sreća. Praznina oduzima i lepo – da, ali jednom kada spoznavši damu shvatiš, da ti veliki deo života čine rugobe stvarnosti – staviš na tas i dobro i loše i bam! Realnost ti opali šamarčinu, uvidiš da je sve crno. Zato se više isplati zaboraviti sve, pa kreneš od nule – svaki put kad uhvatiš polarnu medvedicu, spoznaš sledeće: sve je belo.

Конкурс "Ђука Ђуканов" за збирку прича младог аутора

Народна библиотека „Јован Поповић“ из Кикинде је шеснаести пут расписала наградни литерарни конкурс „Ђура Ђуканов“. Награда се, по пропозицијама, додељује за најбољу збирку прича аутора млађег од тридесет пет година писану на српском језику, под условом да рукопис претходно није био објављиван у целости или у деловима.
Награда подразумева штампање књиге џепног формата, у тврдом повезу и тиражу од 350 примерака.

Рок за достављање рукописа је 31. мај 2020. године. Рукописе достављати искључиво у електронском формату на следећу адресу: konkurs_djukanov@hotmail.com  с назнаком  „За литерарни конкурс Ђура Ђуканов“.

Рукописи морају да буду потписани пуним именом и презименом, те да садрже информације о години рођења, адреси становања, броју телефона и и-мејл адреси.

Рукописи који не садрже све неопходне податке или су послати у неодговарајућем формату неће бити уврштени у конкуренцију.

У жирију за доделу награде „Ђура Ђуканов“ налазе се Огњенка Лакићевић, Угљеша Шајтинац и Младен Весковић.

Досадашњи добитници награде „Ђура Ђуканов“ су: Бранко Ћурчић из Сомбора (2005), Марица Пушкаш из Новог Сада (2006), Биљана Ћућко из Батајнице (2007), Драгана Дукић из Кикинде (2008), Ивица Миларић из Новог Сада (2009), Душан Вејновић из Новог Сада (2010), Драгослава Барзут из Врбаса (2011), Бојан Кривокапић из Новог Сада (2012), Дејана Савић из Крагујевца (2013), Далибор Пејић из Београда (2014), Јелена Маринков из Кикинде (2015), Аљоша Љубојевић из Бијељине (2016) и Милана Грбић из Кикинде (2017) и Ана Милош(2019).

Одлуку о победнику жири ће донети најкасније до 1. 9. 2020. године.

Награда ће лауреату бити званично уручена у Народној библиотеци „Јован Поповић“ у Кикинди 19. 1. 2021. године, на дан рођења Ђуре Ђуканова, значајног банатског писца, годину дана по расписивању конкурса.

7. REWRITING

U narednom zadatku ćete se opet baviti pisanjem na osnovu predloška, ali ćete ovoga puta vi sami predstavljati građu jedni drugima.

Svako od vas će izvući jednog polaznika sa kursa - ukoliko niste izvukli svoju ceduljicu na prošlom času, pošaljite mejl na ffproza@gmail.com i autor će vam biti dodeljen. Priče izvučenog autora će predstavljati vaš predložak u ovom zadatku: vaša priču ćete pisati kao rewriting teksta po izboru vašeg izvučenog autora. Ne postoje dalja stilska, formalna ili tematska ograničenja. Vaš rad možete pisati kao parodiju, remiks, komentar ili nastavak originalne priče; možete promeniti žanr, uvesti ili izbaciti likove, oponašati ili potpuno izmeniti stil pisanja, i tako dalje.

POSEBNE NAPOMENE:
- Ne morate odabrati samo jedan tekst kao predložak; u svojoj priči možete objediniti više radova vašeg autora.
- U podnaslovu svog rada navedite ime autora čije ste ime izvukli.

***

Rok za predaju radova je 21. februar 2020. Naredni čas održaće se 25. februara u 18:45 u učionici 238. 

Ukoliko niste izvukli svog autora, javite se na mejl ffproza@gmail.com i biće vam dodeljen.

Srećno pisanje!

Lazar Lazarević: Rashōmon

25.25.2525.

Prelepo nebo nije za mene. Uskliknimo s ljubavlju, o sveti oci kaluđeri, i poželite mi puno puno zdravlja i gratis živaca uz to. Ponosno dižem slušalicu: „Zašto si se opet tukao zbog mene? Jesam li ti to tražila?“ Može gore zavesa: „A jel misliš da je Bog tražio da se vode krstaški ratovi i da se kolju ljudi? Kažeš mi da život ide dalje, sve prolazi, panta rei bulšit... A nisi sposobna da pojmiš koliko te volim i da jednostavno mora pasti krvi zbog toga. Sad, kako sam ovo izgovorio, nekako mi se gadiš. Misliš li da sam to tražio?“ Dole zavesa; dole i slušalica, takođe. Udariću zid. Ili ipak neću... Razbijam rasklimana vrata ormara – glavom.

Prelepo nebo nikako nije za mene dok musave glave gledam na ulicu. Zrak Sunca je krenuo da me poljubi – oblak mu prepreči put. Oblak je hteo poslati kišu da me okupa, ali mu zrak Sunca probi utrobu – promaši me, ovaj put. Pogodio je gitaru koja već proteklih godinu dana nestrpljivo čeka da je uzmem u ruke – zato je prašnjava. Zašto je ovo važno: Pa napolju su deca i malo veći ljudi, svi trče i čine me nervozim. Hoću da im pevam. „ Daj se smirite!“ Napolju su kaluđeri i neke mumije. Tamo su dva kralja na svojim konjima, a jedan je onaj baš poznati, sa venčićem. Festina lente! Deru se neumorno – svi trče, ali niko ne žuri.

Ako prekrstim nebo u vasionu, a vasionu prekrstim u samo jedan mali sjaj nekih očiju, onda možda uspem da pojmim situaciju u kojoj se našla moja musava glava. Deca i malo veći ljudi, zajedno sa kaluđerima, mumijama, kraljevima i konjima su gledali u nebo, pa u vasionu, pa u oči; I tako smo se vrteli u krug, na krilima vazdušnog saobraćaja. Vrane su zaigrale kolo i moj sjaj ih je pratio. Jedna je nestala. Brojao sam ih: Dvadeset i pet vrana je svako jutro igralo neku drugu igru. Juče je to bio sirtaki. Danas je kolo. Šta znam, sutra bi bilo nešto drugo da mi neko nije maznuo prokletu vranu. Dvadeset četiri pa dvadeset tri pa jedanaest... Nisam stigao da oplačem poslednju kad su mi krv na čelu sledile kapije; Kapije na nebu – velika bela vrata sa crnim okvirom – neke, meni nepoznate, arhitekture. „Ovo je raj. Ovo su sigurno vrata raja. Zato se ovi dole guraju tako spokojno“.

Bila je jesen i lišće u vetru je imitiralo glinene golubove. Projektili ptica su nestajali, a kreketava stvorenja na zemlji su zaleđeno pratila otkucaje mog uplašenog srca, sada su svi stojali. Sve je stojalo. Usniti ne znači da ćeš se i probuditi i to je fakat bilo tačno kao i činjenica da je nebo bilo išarano gigantskim kapijama (sada su se pojavile i crne sa belim okvirima). Onog trenutka kada je prvi udarac u neka od mnogobrojnih kapija preplivao nebo, svi smo znali da je onaj bezosećajni kraj, za koji smo se ipak nadali da će biti bar donekle tužan, sada tu. Prvi meteor je razneo vrata na jednoj i nebo se zapalilo istim žarom koji sam spoznao u sjaju oka koje je mislilo da sve to umišlja. Druga,  jedanaesta, dvadeset peta; sve kapije su bila razvaljene, a kroz njih su iskakala silna stvorenja. Veliki ljudi, Titani, Bogovi. Bili su nemilosrdni i moja verzija ovog sveta više nikada nije bila ista.

25.11.2012.

 Tempori parce, Lazare. „Molim? Šta ti to dođe?“

Kad sam se probudio, pored je sedeo neki polučovek i svirao je moju raštimovanu gitaru. Kaže da se zove Sajmon i svira neke nebuloze. Iza njega je bila sena iz prošlosti koja mi je šaputala u krvotok; „Volim te kao naš cigančić svoje meteore“. Nisam razumeo zašto je ova obala moguća. Pitao sam Sajmona kako sam dospeo tu. „Pa kako to misliš, oduvek si bio ovde“. Vidno me nervira ovaj pametnjaković; „Bio sam na svojoj terasi, druže. Živim u ravnici čoveče. Odkud more?!“ – Niko mi ne daje odgovor.

Prelepo nebo je stvarno bilo prelepo. Mislim da sam ga ovaj put zaslužio. Nema kapija i nisam musav...Kao da sam ostario. Dan je zapravo bio noć, a na svodu, iznad zlatno – tirkiznog mora je blještao Mesec koji je sijao kao Sunce. Ogromna kreatura je nalikovala drimkečeru koji mi je visio iznad glave, u sobi. Sa leve i desne strane je bio znak libre i ja sam krenuo da plačem. Plakao sam kroz smeh, plakao sam kroz još plača. Plakao sam na silu i plakao sam godinama. Iza mene je sedeo crni čovek sa psećom glavom, sav u zlatu. Izvadio sam srce i stavio ga na vagu, on je na drugi tas stavio pero. „Kako je sada mirno, konačno je iskočilo iz mene“. Nije se nasmejao mojoj glupoj fori, al srce je prevagnulo i on mi ga vrati. Sada još samo da uštedim vreme dok se kapije ne pojave. „Ajde Sajmone, umoran sam. Hoću da spavam. Poklanjam ti gitaru, samo požuri“. Mesec je na mene opalio sunčev zrak koji me je dematerijalizovao i nekoliko eona kasnije, zaspao sam na plaži u drevnom Egiptu, a sanjao sam ravnicu.

Dajana Mitrov: JESTE

Srpski kraj u kome sam živela, su krasile niske, trošne kuće u šoru. Kapije su bile visoke, drvene, često nakrivljene, sa velikim mesinganim kvakama. Na uličnoj kaldrmi se, u vreme praznika, moglo čuti lupanje kopita i okretanje drvenih točkova prikačenih za fijakere banatskih zemljoposednika. A oni bi se, brkati i ponosni, smešili sa svojih sedišta, držali uzde, dok bi im se beli rukavi lanene košulje spuštali niz ručne zglobove. Na leđima bi im imali štofani crni prsluk od somota, a na glavi crni šešir.

U jednoj od takvih ulica živim i ja. Velika familija, tradicionalno, svi na okupu. Pri prolasku kroz kapiju, u dugi ajmfor mogla su se videti još dvoja vrata. Leva su vodila kod prababe i pradede. Vrata desno su bila moja ulazna vrata. Svake smo se nedelje svi okupljali iza levih vrata, obedovali zajedno i čavrljali. Ponekad sam nalazila vremena odlaziti kod stare majke i sama, da bih je pitala za zdravlje, a ona bi mi pokazivala fotografije, pričala o pradedovima i silnim lancima zemlje, kao i o tome da nam je sada od svega toga ostala samo mala bašta na putu za susedno selo.

Tog određenog dana roditelji bejahu na poslovima, a ja dođoh sa pijace i donesoh dva buketića hrizantema. Bile su bele, predivne, sveže. Prvo sam po povratku otišla do stare majke, odnevši njoj jedan buketić. Prošavši kroz vrata, zatekla sa je na kauču, pogleda upretog u pod. Roletne spuštene, a sa starog televizora se čuje samo šuštanje. Ona kad me ugledaše sva se ozari.

- Sedi dete, dugo te nije bilo!

- Kako si majko? Donela sam ti hrizanteme.

- Kako mora, čedo. Sanjala sam noćaske ponovo dedu. Znaš da mi on tako nekad dolazi, a ja ga uvek isto pitam - da l’ je danas vreme pođem. Svaki put, on tako tu, stane na vrata, nasmeši se i kaže da vremena još ima i da me samo obilazi.

Tišina...

- Ništa, majko, budi mi dobra, idem ja sad.

Izlazim i prelazim preko. I kod mene spuštene roletne. Osećam umor u nogama. Toliko me savladava da nemam snage ni krevet razmestiti. Ležem, pogleda upretog u tavanicu, i iako umorna, meškoljim se po krevetu. Glavu zabijam u ugao, premeštam jastuk, pokrivam se preko glave, ali, iako uvijena u ćebad, zapljuskuje me hladan talas vazduha. Pridižem se u da namestim ćebe i povučem ga pod stopala. Kad spustih potiljak na jastuk, nada mnom ugledah da stoji pradeda. Gleda me svojim smeđim očima koje deluju kao dva uska proreza. I dalje je sede kose, u njegovom crnom štofanom prsluku i beloj lanenoj košulji, a na glavi nosi crni šešir. Gleda me. Pradeda. Sanjiva sam. Šta? Pradeda je umro pre 12 godina. Umro? Strah odjednom prozuja venama. Odlazi, molim te, plašiš me. Odlazi... Dok mi te reči zuje u ušima, osećam blagi dodir po kosi. Odlazi... Zatim, poljubac u čelo i... praznina. Nema reči, nema straha, nema aritmije, nema prisustva. Otvaram oči, mrak. Ništa.

Nekoliko dana kasnije, prabaka je preminula.

Danilo Kovačević: SVE OKEJ

Stajao sam na cesti na centru Novog Sada. Gledao sam u pravcu za koji sam siguran da se nalazi Vrbas, ili sam barem mislio da sam siguran. Odjednom, baš iz pravca Vrbasa video sam ogromnu plamenu kuglu koja se širi i zaslepljuje me. Znao sam da je to atomska bomba. Obuzela me je neverovatna smirenost i koncentracija, kao kad povučeš nekoliko linija spida nakon što si pio cele noći pa se istrezniš i možeš da popiješ najmanje još toliko. Ispružio sam palac desne ruke, zatvorio jedno аoko i uporedio oblak-pečurku koji je ostao naokn pada bombe i video sam da je veći od mog palca, što znači da sam u zoni radijacije. Računao sam u glavi: „Aha znači Vrbas je udaljen 47 kilometara od mesta gde stojim, atomska bomba ima domet radijacije do 50 kilometara znači moram da bežim odavde.“ Sakrio sam se pod nadvožnjak koji se niotkuda pojavio na nekoliko koraka od mene. Osetio sam kako siva prašina pada po meni, i kako pada tako mi po rukama ostavlja nešto nalik opekotinama, što sam pripisao radijaciji. Razmišljao sam brzo i jedan glas u glavi mi je govorio da pod hitno moram naći pijaću vodu, hranu, jod da izvuče radijaciju i K107, šta god to bilo. Trčao sam cestom i obio prvi frižider iz prodavnice koji sam video i uzeo dve flaše vode, jer sam znao da će sve što ostane radijacija učiniti nemogućim za konzumiranje. Čim sam uzeo vodu, nekako u ruci sam imao plastičnu kutijicu sa tabletama joda i osećao sam se sigurnije jer sam mislio da ću usporiti uticaj radijacije. Trčao sam cestom i zaustavio prva kola na koja sam naišao, i ljudi koji su mi stali rekli da idu u „sigurnu kuću“, te sam pošao s njima. U sledećem trenutku nalazio sam se u „sigurnoj kući“ sa još mnogo nepoznatih ljudi koji su sedeli na stolicama ili kauču, ležali na patosu ili šetali okolo. U tom trenutu me je nešto steglo u grudima. Imao sam napad panike. Shvatio sam da su moja porodica i svi koje poznajem mrtvi, a ako nisu umrli da će ih smrt uskoro dočekati. Pao sam na pod i počeo da se grčim i ridam. Nisam mogao da dođem do daha. Nakon što me je prošao napad panike, razmišljao sam da li je ovo bio samo izolovan slučaj pada nuklearne bombe ili je počeo treći svetski rat. Bio sam svestan da ako je počeo rat, da mi nema smisla skrivati se i pokušati preživeti. U uglu sobe nalazio se kompjuter i hteo sam da uz pomoć njega saznam da li je počeo treći svetski rat. Pogledao sam na ekran i video da nema interneta. U tom trenutku sam znao – gotovo je.

Лазар Биорац: ПРЕД АРХИЕПИСКОПОВОМ ЧЕТОМ

Како су дивне обале Мисисипија у августу! Снег веје и на земљи се претвара у мале црвене жабе крастаче које се кришом кикоћу и разговарају с маслачцима... Гле, већ је стигао аутобус за Келн! Мајсторе, само да купим цигаре на драгстору, стижем!

Лево, па десно... и још једном десно... Ето, таман да свратим до куће и попијем чај. Баба реже сланину и понавља: једна теби, једна Јовану, једна Дамјану, једна теби, једна Јовану, једна Дамјану... Не могу, хвала! Морам да изађем да протегнем ноге, возио сам се сатима. Где ћеш ти, баба? Да ме упознаш с унуцима? Немаш ти никог осим нас двојице.

Она ме само гура напред и одрично маше главом. На клупи испред седе два човека. Једног гледам у лице, други ми је окренут леђима. Може бити да их познајем, али их од сунца не видим добро. Ни бабу више не видим, само је чујем како говори: Јован Рајић и Дамјан Саванов! Одакле су ми позната ова имена? Господо, да ли се познајемо? Човек у мантији се крсти и погледом премерава небеса. Баба кашљуца и гура ме лактом под ребра. Ха, знам! Мора да су у питању нови прота и његов ђакон. Зашто ме баба вуче право пред овог човека окренутог леђима? Изроде, ово је наш архиепископ! Архиепископ? Ето, знао сам да сам га видео у цркви! Сад знам и како се зове: Дамјан Саванов. Но, но! С леђа је Дамјан Саванов, а ово је Сава Дамјанов. Охо, биће да сам дебело забрљао! Е, Мазарен, Мазарен... Да сте учили, сад бисте нас препознали. А време је, видите, време је.

Из сата на архиепископовој руци излећу казаљке и бројеви, формирају чету и крећу у јуриш. У кућу, у кућу! Закључавам врата и пењем се уз степенице. Колико ова кула има спратова? Службеница банке на петом спрату ми показује подрум преко пута. Могао бих да се сакријем под овај радни сто. Ући ћу у фиоку! Е... тако! Овде је сигурно, само је тамно и загушљиво. Фиока се отвара! Ко је девојка која ме посматра? Огромна књига у њеним рукама ме поклапа! Уликс се мора знати до детаља!

Стојимо и посматрамо спљескану бубашвабу на дну фиоке. Али бројеви ме и даље гоне. Кријем се иза Ајфелове кугле у ћошку. Како је ова кугла добила име? А, да, по морепловцу Ајфелу, он је доказао да је Земља округла!

Неко куца на врата. Звучи као Судбина пред Бетовиновим вратима. Можда је време, можда сат архиепископа Дамјанова... По џеповима тражим јастучницу која прориче будућност. Зар ни она ништа не говори? Нема будућности? Појешћу проклету јастучницу! Појешћу је ако не проговори! Жваћем... Жваћем и не назирем крај. Неко покушава да ми је отме. Неко виче да пустим. Пустићу, гушим се...

Седим и посматрам разрогачене очи непознатог човека и поцепано јастуче у крилима. Изгледа да негде путујем. Нови Сааад! Припрем'те се, молим вас!

Milan Tica: NEŠTO NEDOREČENO I POMALO VRUĆE

Pogovor možete pročitati ovde.

Sara Matin: POGOVOR - ONIRIČKI DISKURS U KRATKOJ PROZI MILANA TICE

Pre ovog rada bilo bi poželjno pročitati ovaj.

Slaviša Trivković: REKVIJEM ZA TIJANU B.

„Kasime, Kasime, Kasime"!
„A jebo mater, kad ga prije nauči"?
„Lako se pamti, imaš aaa, imaš iii, imaš..“
„Sulejmani je predugo, pa ja. Gdje je igrao posljednji put? Ovo mu oproštajna“?
„Nije taj, ne vrijeđaj?“

A šta i ja znam. Efekti blura i najviše 15 fps-a. Milijarda i nijedna duša manje, ni ne čudi. Ispred, iza, iznad. Otkud ovoliko duša? Zapalio bih, strašno bih zapalio, al trenutno nikako nemam ruku za to, ne bih je sad za dukat našao. Otkud ovoliki Ravnogorci i kakva im je ovo uniforma? Ubiće me noćas trube Dragačeva. Ruka, komada jedan, molio bih.
"Imaš ruku?"
"A"?
"Ruku, bolan".
Jebo ti pas mater, kud me i povede. Ne znam ni otkud nas dvojica u istom društvu. Dobri Ahmet Šabo, jašta, a privatizovao pola Sarajeva. Pečat zagubio iza kauča. Takvi su ljudi kad pobjegnu iz bijede. Al, ajd, dobar je, pravim mu društvo.
"Terabajt mimova, jarane! Eksterno, puna kesa. Zelena. Šta si ti ponio?"
"Vino i po kile kave. Starter pek."
„Jadno.“
Bogte jebo, usraće me ko njega jedared na pijaci, kad je išao po mandarine. Opet nisam spremio valjanu žrtvu, džaba treninzi. Ne znam ni šta sam obukao, da l sam išta. No, niko mi ništa ne prigovara, solidno sam kamufliran. Nešto mi bubrezi zebu. Čudi me Šabo, korača ko veliki, a jedva rastom osnovnu da je prešao.
„Stopalo 44, gazište 28. Zglob koljeno - zglob stopalo, skoro 50. A šta, valja, a? Marno sam ti je kad smo polazili.“
Kad? Ne znam ja da smo igdje pošli, ja sam ovdje preko 30 godina, polako, sve jedan ritam. I ne znam jesam li ikad čuo da je neko ukrao nogu. Napio se pa laže, jebo to. No, zelena rijeka napreduje, mimo svih očekivanja. Još malo pa kesa i ruka. Izvolite, moja najdublja sućut. Kakva sućut? Najdublja sućut. Što, da neću možda ćirilično? Zdesna nalijevo, momak, zna se. Takva je okolnost.  
„Drvo jojobe pravo, drvo jojobe pravo“, dere se građevinski radnik, maskirani trgovački putnik iz Antalije. „Striktno zaobići kružno, niklo momentalno. Prijem.“ Šta ti je čovječe, momentalno! Jojoba: etimoloija riječi nepoznata. Zvati u zavodzaudžbenikeinastavnasredstvasvjetlostsarajevo. Oznaka hitno.
„Prvenstvo prolaza, dečko“, deru se brkovi iza. „Jako neozbijno.“
Jebo to, Šabo idalje žustro kraj mene. To me sokoli. Ne znam korača li to on ili ja. A rijeka tijela nosi i naša ka mjestu s najviše zelenih simbola u zraku. Sva sreća pa zastave ne vijore u vakuumu, dospijeva  sa terase daleko iznad. Istina, brate, istina, ali mlaka. Miješa se sa najglasnijom molitvom punom najdužih samoglasnika ikad. Lako je pjevati takav tekst u jednom dahu. Mirno putuj, generale. Jedan je Alah i to.
„Kasime, Kasime“, brani se dobri drug kraj mene. Brani li to on sebe ili poziv ludaka sa razglasa, onog koji o smrti govori pozivom na drugu. Brani li se on tom imenicom kao basmom, brani li njome onu svoju vlastitu, ništavnu? Sasvim slobodno i bez napora on ide mojim nogama, prkosno priča mojim rukama. Ja sam vazduh uhvaćen u plućima osionog ludaka, spremnog da više nikad ne udahne. Otkud mu fanatizam bilo kakve prirode, zar ono jedared nije naučio dovoljno? Nomen est omen? Vrijedi li i za njega to? Skupa idemo tamo gdje nijedan ne bi trebalo poći. Pogotovo on. Da li se ženi javio, čeka li ga? Zna li da sigurno griješimo? Znam da zna. Ne znam samo otkud mu to odjednom, ne pamtim ga takvog. Otkud? No dobro, još malo. Samo sekund da predahnemo, godilo bi. Jašta, staću. Oštar udar koljena iza bio je dovoljan da se težište naglo prenese naprijed, a zatim i da u potpunosti nestane. Sve što je važilo slomilo se uz tresak, rezak i bolan. Jedan pad pa drugi. Njegov i moj. Zatim jedno tijelo po mome, za njim još nekoliko. Par, dva nogu, toliko znam.
„Šta nam uradi?“
„A, znam, praštaj. Šta sad, samo se pusti, jebiga, pusti!“     

*******

„PUSTII!!“
„Daj, čovječe, to sranje ti zvoni već pola sata. Iz kuhinje se čuje. Što ga navijaš tako rano, znaš da nećeš ustati?“, pričao je polupoznati glas. „Šta pusti? I pokrij se, šta si se zgurio tu? Ajde, sad, spavaj“.

Anabela Kurdidža: PIJAČNI POSLOVI

Ne idem na pijacu često. Ustvari, nisam išla dugi niz godina, možda poslednji put sa majkom kao dete. Suviše sam lenja za hodanje po pijaci u nedogled, ali danas evo me tu. Ne znam kako se zove pijaca, usput sam, ne znavši ni ovaj put gde ću završiti, nabasala na nju, pa pomislih što da ne svratim. Nisam sigurna ni šta mi treba. Metež, galama i baba koja uporno ponavlja “3 sunđera za sto dinara”, pa za njom čiča “Još malo pa nestalo”-ne znam čega, ulivaju mi nervozu, pa jedva čekam da zbrišem odavde. Ali nastavljam da hodam, sve dok nisam naišla na jednu roze žensku majicu koja mi je privukla pažnju viseći na ofingeru, za razliku od sve one robe koja je bila nabacana na nešto nalik stolu. Uzela sam majicu pomislivši  da bi mi lepo stajala, ali sam ubrzo shvatila da ja nemam novca da je kupim, pa bi bilo bolje da je ostavim. Međutim, videla sam kako na ofingeru ispod majice stoji okačena dvolisnica iz sveske i na njoj crvenom hemijskom ispisan tekst. Ha! Možda neko sniženje. Ali zar se sniženja ne kače tamo gde ih svi mogu videti? Na papiru je bila, ni manje ni više nego ponuda za posao. Trebalo je napisati jedan sastav za osnovnu školu. Ali… gde je poslodavac kome da se obratim? Za pultom nema nikoga. Pa misleći da to tako treba, uzimam papir i odlazim shvativši da bih mogla malo da zaradim, jer suviše sam lenja i za to, a govore mi konstantno „Neće tebe posao naći, moraš ti pronaći njega“-ko kaže?! Plašim se da neću uspeti, ali moja Beti mi stalno govori „Više vere u sebe, čoveče!“ i eto nje i sad ovde pored mene: „Ti nisi normalna, uzmi to i uradi, pa nisi nesposobna!“ Gledam je i mislim se „Hajde.“

Završavala sam sastav dok mi je pijačna vreva stvarala pritisak, kao i pitanje hoću li uspeti napisati sastav za uzrast deteta osnovne škole.

Preda mnom se našao dečak za kojeg sam ga pisala.

“Evo, izvoli. Ako ne budeš mogao nešto da pročitaš, ti mene pozovi.”

“Ja i moj dečko…”-izustio je, a ono što je potom rekao nisam čula.  Tad sam mu prvi put ugledala lice videvši njegovu kosu, zavezanu u niski rep, prebačenu preko levog ramena. Pomislila sam: “Pa ovo dete nema više od osam, devet godina…” Sedeo je na klupi sa nogom prebačenom preko kolena druge noge, onako kako muškarci obično sede. U trenutku kada sam shvatila šta mi je rekao, nisam više bila sigurna da li se preda mnom nalazi dečak ili devojčica. Pomislila sam da kažem: “Pa ti si peder…. ili si… ”, ali jedino što sam rekla bilo je: “Pa kako ti se zoveš?”, u tom trenutku osećajući da je tako kulturnije.

“Bojan.”-odgovorio je

Anica Subotić: SEE YOU AGAIN

Pogledam u ogladalo, iza sebe vidim tebe. Okrenem se, nema te. Opet, pogledam u ogledalo. Tu si. Ne smijem ništa da kažem, bojim se nestaćeš. Neću da te dotaknem, bojim se nestaćeš. Ne skrećem pogled, bojim se nestaćeš. Ovo ogledalo prije nije bilo kod orahovog drveta. Ovo drvo nikad nije bilo jedino u našoj ulici. Ulica se nikada nije činila ovako uskom. Došao si po oproštaj. Dužna sam i ja od tebe da tražim oproštaj. I neka je ovo samo san, ne želim da prestane. I da traje vječno, ne bi bilo dovoljno da ti kažem sve ono što krijem u sebi. A krijem sve ono što nikad na glas nisam mogla da ti kažem. Nisam mogla da prevalim neke riječi preko usta, jer, ja sam kao ovo drvo ispred kojeg stojimo. A ti si moje najbolje ogledalo koje to dokazuje. Ti si meni najdalje, a srcu si najbliže. Moj si san, java nisi. Tu si kada padne mrak, u svoj svojoj veličini. Preko dana si samo u mislima. Mučimo se ovako više od godinu. Još nisam spremna da se pozdravimo zauvijek. Hoću da se vratiš svaki put kad odeš. I zato, ponovo, neću ništa da ti kažem. Plašim se da, ako to uradim, nećeš opet doći. Sad si već postao navika, stalan gost u mojim snovima. U početku sam se plašila. Izgledalo je jezivo, uznemirujuće. Ipak, ni tad nisam htjela da se probudim i prekinem jedinu vezu sa tobom. A sad mi je žalosno ako te nekad ne sanjam. Hoću da mi uvijek budeš tu, da ne izgubim viziju tvog lika. I zato ti, opet, po ko zna koji put, ništa neću reći, samo da bi došao opet, samo da bih ovo bar malo produžila. P.S. neću ti reći ni to da se nisam stvarno naljutila onda kad smo propustili posljednji prevoz jer si htio da odslušaš Nesanicu do kraja.

Dušan Karabasil: JUŽNO OD MARIJANSKOG ROVA

„O, drevni hodnici podsvesti. O, jezo postojanja.“ - ja

„Sve što sam progutao sada šiklja iz mog ždrela
  Šireći se zemljom mojih predaka
  U sramotan pesmuljak.“   – Xu Lizhi

Ogromna je svečanost dole. Tu su i mama i tata. U prvom redu, nasmejani. Prizor u kojem ih vidim najsrećnije u životu. Lepo su obučeni, ne samo oni, nego svi ljudi koji prisustvuju ovom neverovatnom trenutku. To je gomila ljudi bez lica, ili su to rodbina, prijatelji, poznanici. Ne vidi se jasno odavde. Nije ni bitno, oni su ionako samo statisti. Toči se rakija, vino, šampanjac, toalete su zategnute poput sajli perača prozora na zgradi ljudožderki. Žene su sve u crnom, muškarci takođe obučeni u tamne nijanse. Lepo je, dan je lep, ili je to pak potpuni mrak, bespredmetni, nematerijalni; čista neprozirna boja u kojoj su mama, tata, ljudi bez lica, odela, čaše i ništa više. Ništa osim kompjuterske tame, ljudi i predmeta. Nešto je u iščekivanju. Neki momenat, zbog kojeg su se svi okupili. Radost ali i napetost, kao na praznični, svečani dan. Da li je ovaj trenutak zaleđen, ovekovečen? Da li je ovo camera obscura ili danse macabre? Slika je kristalno jasna, nepromenljiva, gotovo postojana. Ali tačno se vidi, oni čekaju mene, moji roditelji i ti nepoznati ljudi (ko su oni?), ponašajući se poput glumaca u nemom filmu, sa one strane kadra. Jasno je da čekaju mene. Roditelji mi mašu sa neskrivenom radošću. Ljudi viču, svi u isti glas, razgovaraju glasno, uzvikuju gomile nerazumnih reči koje se podižu u vasionu pravo iz njihovih usta, dok se istovremeno magla spušta na tlo poput neprozirnog platna. Crno i belo, ipak bleštavost na momente preovlađuje. Svi učestvuju u ovom ritualu, izuzev roditelja, koji me nasmešeno pozdravljaju, izdvojeni i zagrljeni par koraka ispred ostalih. Glumcima statistima su lica besprizorna, tamna ili zamagljena. Tu su čak i ljudi koje sam samo jedanput u životu video, prošao pored njih, ili oni pored mene, pogledi su nam se na trenutak susreli i to je bilo dovoljno za pedalj prostora na ovoj ceremoniji

...........................................................................................................................

Telefon je zvonio, onaj sa žicom, zeleni, na okretanje, slovenačke kranjske marke „ISKRA“ = jugoslovenski. Bio sam sam u stanu, skoro smo se tek preselili u njega. Noć je ulazila u sobu i ispunjavala je tamom, sa odblescima uličnih svetiljki na jednom od zidova. To je slika koja mi se iznova vraća kada pokušam da se setim ranih dvehiljaditih. Mrak, soba, sam sam, dok sa radija tiho svira muzika. Telefon je zvonio i zvonio, plašio sam se da se javim. Uvek sam se plašio da se javim na telefon. Jednom sam zvao „Huga“ dok je išao na „BK-a“, Hugova sekretarica je bila sa druge strane telefonskog aparata. Rekla je između ostalog da su baš mene izabrali i da će me uskoro pozvati, potrebno je da budem spreman. Hugo me je posle nekog vremena zvao ali ja nisam smeo da se javim. Posle su me moji gadno grdili, jer potrošio sam ko zna koliko „impulsa“ da uspostavim vezu sa Hugom, a onda nisam smeo da pričam sa njim i da se takmičim. Pobegao sam iz ringa, iz arene. Ko zna koliko je Hugo uzimao „impulsa“ za tu privilegiju. A jedan lik iz moje ulice osvojio je „Sony playstation“ keca za najbolji učinak te nedelje. Odatle potiču sve moje frustracije, bio sam ubeđen. Tu je nastao presek ličnosti, tišina koja odzvanja mikrofonijski i koju je čulo na hiljade dece širom nam rasparčane države, zamišljao sam ih kako sede ispred TV ekrana, sa njihovim porodicama i svi zajedno mi se smeju. Sve zbog Huga. Ali ko bi to mogao da bude? Javio sam se, bila je to mama. Rekla je: „Znamenita srećo, upravo si umro“. „...Mama, ali ja nisam um...“. „Jesi, jesi, zlato...“. I onda sam zaronio duboko u tamu. I onda je sve trajalo beskrajno dugo

......................................................................................................................

Posle su vozovi jurili, šine se povijale, prizori sa druge strane životnog prozora smenjivali su se nadrealnom brzinom dok su zmije gmizale na gomili po mom telu kao što uvek gmižu, a šumske životinje tumarale samo njima znanim, iskonskim putanjama. Lica, prizori, mesta, događaji, osećaji. Sve je bilo van mene, opipljivo, iza providnog stakla. Sve je putovalo kroz tamu postojanja kao glas preko telefonskog aparata. Bio sam jedini putnik u tom vozu, nisam znao ko je mašinovođa ni kuda idemo, sa koje god strane da priđem nisam uspeo da mu sagledam lice, jedino što sam mogao da dokučim je njegov opor gromoglasan smeh. Nakon određenog vremena sam shvatio da se krećemo nadole,  odmah mi je bilo jasno, idemo u

...............................................................................................................

Nalazim se u providnom, staklenom sanduku koji je zakopčan za sajlu koja visi sa neba, deluje da sam na 15-20 metara iznad zemlje. Dole, ispod mene, nalaze se raštrkani nepoznati, nasmejani ljudi, a malo bliže iskopanoj raci mama i tata, koji mi mašu, sa istim, širokim osmesima na licima. Kovčeg se veoma sporo spušta u raku. Stižem još jednom da osmotrim sve oko sebe. Potom grumeni zemlje udaraju po sanduku, kao kapi kiše koje je progutala bara, poput gasova što se raspršuju u vazduhu, zvukovi sa plesa robotskih senki se mimoilaze nebom i sferom uništavajući muziku, prazna limenka pada na dno okeana a čudesna bića je izbegavaju povijajući se levo – desno, desno – levo, nalik butkicama Hugovog noja koje istrajno prevazilaze prepreke dok pritisak skroz ne popusti, dok zmija ne naraste dovoljno obimno da se stropošta u ogromnu provaliju, i na trenutak, samo na jedan kratak trenutak, uspostavi se davno izgubljena harmonija. A onda opet nastaje strahoviti grč rođenja. Ali sve traje samo jedan tren.

Јелена Весић: СВАКОДНЕВНИЦА

Дугачак дан је иза мене једва чекам да дођем кући Зашто су ми ноге тако тешке Настави даље ходај ходај ходај Зашто је полиција у мојој мирној улици најлепшој улици на свету То је само један ауто Сигурно је комшија свратио кући с дужности Све је логично Или ипак није ено га још један шта Испред моје куће ако видим добро Још један Чекај шта Још један И да још један Ма зашто бројим ово је гомила полицијаца шта ће они овде и око чега су то окупљени Око марице Ју неки крупан криминалац је у питању Ено познатих лица добро је Сви ту сви живи Али где то гледају сви људи види ли неко мене хеј Чекај сви гледају у једну особу Ма ко је тај човек мора да је то проблематична персона Живо ме интересује ко је и шта је урадио Видим Немогуће Видим Видим јасно да је то он Падаааааам Нема краја падању осетим да тонем али прија на чудан начин Бум Добро је ту сам опет Он је ту стварно Добро значи мртва сам али не онда су мртви и сви присутни Не не сви смо живи али он је мртав Стани како је овде Прилази Тебе сам чекао Како си ти овде скупљам храброст да га питам Сед је већ Успели су да ме ухвате и нисам мртав као што видиш Смеје се Али стани ко је онда био у ковчегу избезумљено вриштим Зар ти ниси срећна што ме видиш пита ме смирено Сабирам се полако Зашто је онда полиција овде реци ми Ма атракција сахранили живог човека и открили после толико година можеш мислити Уштини ме Штипа ме јако и боли ме јако И даље је ту Трљам очи И даље је ту И сад И даље Неко те је поздравио каже најзад а ја гледам погледом који гори од радозналости и гласно питам ко Не смем рећи Не смем и ту ће особу онда открити Знам ко је вриштим Ја сам то знала Знала сам кунем ти се Она је је л` тако Реци ми да јесте Лик му бледи Она је Жива је је л` да да јесте Где ћеш сад не иди Полиција Држите га молим вас он нестаје Како сад нестаје а жив је Да ли ме неко чује Да ли неко овде обраћа пажњу на Зашто ми се ноге не мрдају а тако силно желим да потрчим Хоћу да ударим овог полицајца баш овог најближег да би ме приметио али ми рука не реагује на наредбе Викаћу Вичем из свег гласа али излазе тако несигурни и слаби звуци из мог грла

Наједном их чујем некако бистрије и ближе. Тихи су али јасни. Да, дођавола – причам у сну поново. Добро је, нема никога у соби. Будна. Сан. Опет исти и опет нема завршетка.

Како ме и даље боли рука од оног штипања? Није од штипања, лупетам, незгодно сам спавала, то је. Сан. Прошло је...идемо даље.

Најбоље би било да се умијем и заборавим на те (Зар ти ниси срећна што ме видиш?) глупости. Имам заиста много обавеза (Неко те је поздравио.) данас. Мораћу до библиотеке, али прво би ваљало спремити нешто за јело. Стварно сам знала. Није мртва и не може бити јер смрт не постоји ако тако снажно осетим присуство и даље. Ја знам да није. Али опет...апсурдно. Ма, не, само не треба мислити о томе. Глупи сан, глупи сан. Биће све добро после доброг оброка. Диван је дан, добро је да нема кише. Биће све добро данас. Не мисли.

***

И било је. Сјајно је што сам успела да пронађем све књиге (Зар ти ниси срећна што ме видиш?) у библиотеци. То се стварно дуго није десило. Обично ми зафали баш једна и то она (Жива је, је л` да да јесте?) која ми је најпотребнија. Зато је данас све прошло како треба. Неки људи у аутобусу причали су о хватачу снова, можда то не би била лоша идеја. Ма не, глупости. Стварно непрекидно мислим о глупостима. Треба само да отпутујем на неко лепо место или можда да усвојим још једног (Зар ти ниси срећна што ме видиш?) пса. Е па, да. Тако ћемо. Биће све добро. Нема навијања аларма за сутра; нова купка; чиста постељина; благо отшкринут прозор. Има да спавам као беба. Живот је леп.

Дугачак дан је иза мене једва чекам да дођем кући Зашто су ми ноге тако тешке Настави даље ходај ходај ходај Зашто је полиција у мојој мирној улици најлепшој улици на свету...

Glorija Madžarac: OTPOZADI

Gospodin Dugački me je otpratio na autobus koji je toga dana išao poslednji. Sve u životu sam radila u pet do dvanaest, ali poslednji autobus išao je u devet i petnaest. Čak i auto prevoznici imaju pravo da mi prekrajaju život. Ušla sam i unutra je stanje bilo redovno. Prepuno i smrdljivo. Jedno mesto je bilo slobodno, učtivosti radi, a prvenstveno da ne bih stajala pola sata, pitala sam da li je slobodno. Kada su se rešile sve formalnosti oko ulaska i kada sam napokon smestila dupe, počela sam kao svaka prava žena da razgledam saputnika do mene. Krajičkom oka primetih da je veoma uglađen za svoje godine, da ima devijantan, veliki nos i dosledno sedu, podužu kosu. Krajičkom pasjeg nosa nanjuših da taj uglađeni matori ozbiljno muški miriše. Odlično, danas nema smrada u autobusu. Posle par minuta moj saputnik je počeo da se meškolji i pogledava u telefon svakih deset sekundi. On je bacio pogled pedeset puta na taj ekran, dok sam ja zvirnula samo tri. Doobro, taj lik je na sajtu za upoznavanje. Zato se tako skockao, ide u picarenje. Čoveče, zašto sam toliko radoznala. I zašto sam toliko naivna da sam pomislila da se on toliko ugladio zbog neke žene. Sada već podrobnijom analizom sadržaja koji je obrađivao na telefonu skontala sam da je čovek ustvari išao u kurcarenje. Odvajao je sve same dobre komade na tom ekranu i davao im štiklirajuće zeleno svetlo. Kada sam bila u krizi i imala profil na tom sajtu za upoznavanje nije mi iskakalo toliko dobre piletine. Tačnije, nisam se uopšte ovajdila od tih novotarija, naprotiv, ta sajber sranja bacala su me u još veći bedak. Kako god, javi mi se onaj osećaj glupavosti u stomaku i zahvalnosti što sada imam mog gospodina Dugačkog. Nisam baš morala da guram nos u tuđe stvari, ali šta je tu je. Naravno da sam počela da razmišljam o tome kako je moguće da neko ne voli pičku. Setih se da u torbi imam kratku pričicu i smesta je izvadih. Malo je reći da se zgrozio kada je video veliki, masno ispisani naslov ZLATORUNI POTPIČAK. Nisam mogla da izaberem bolji trenutak da pročitam ovu priču. Grohotom sam se smejala, a onda sam osetila kako se papir vlaži i postaje sluzav, kao belance koje mi se migolji po rukama. Onda sam primetila da je autobus stao, da nema vozača, a ni drugih putnika. Samo uglađeni i ja. Dodirivala sam unutrašnjost autobusa koja je sada imala toplu teksturu poput nepca u ustima, miris uglađenog potpuno je isčezao i osećala se neka slana u vazduhu. Nešto se micalo kod vozačevog sedišta. Pošteno smo se usrali. A onda se tromo otkrila i okrenula prema nama. Njena visost... Gledala sam u Nju i Njene velike usne netremice, sa puno poštovanja i divljenja. Uglađeni više nije izgledao tako uglađeno, čim je video Nju prenerazio se i počeo da beži kao da je video đavola lično. Grebao je po sluzavim stranicama autobusa tražeći izlaz. Kada se napokon drhteći i plačući provukao kroz uzani prozor videla sam ga kako trči ka poljani koliko ga noge nose. Sa dvadeseticom koja mu viri iz bulje. Htela sam da i Ona to vidi, da se malo našalimo na njegov račun, ali moj osmeh je nestao kada je razrogačila jedinstveno, sjajno oko na mene. Njene usne otvarale su se i zatvarale velikom brzinom, a ružičasto, suzno oko je pulsiralo, ali u tom naletu gneva i psovki kojima me je obasipala nije trepnula nijednom. Koliko je samo bila ogorčena, bila sam poražena pred Njom, izneverila sam je, zapostavila i želela sam da uradim bilo šta samo da mi oprosti. Nije mi dala reč, samo se žestoko jedila i sve više slinila. Kao da je prošla večnost u mojoj pogruženosti pred tim prelepim bićem, punim elegancije i života... A onda je smislila moju kaznu. Jednostavno – poslaće me odakle sam došla. Nisam stigla ni da razmislim, a moje noge su se našle u toploj jami, zatim trup, a onda sam na kratko izgubila dah. Jebote, koji mrak! Mirisa nema. Ukus - kao da ližem praznu metalnu kašiku. Zasvrbela me je bradavica i kada sam se počešala shvatila sam da nemam sise. Nemam kosu, nemam dlake na pici. ALO ŠTA SE OVDE DOGAĐA? KAKVA JE OVO VODURINA OKO MENE? Sedela sam tako i bauljala, nešto nalik plivanju... Prosli su sigurno meseci, iako su me hranili kroz neku cev kao poludeli od ždranja postajala sam sve manja, tanja, nisam mogla da se pomeram kao ranije, koža mi je postajala naborana, nokti su se zatvarali, ne samo što nisam imala dlake, nisam više imala ni trepavice. Prošlo je opet dosta vremena, a moje kosti su se pretvorile u hrskavice, postala sam želatinasta masa, a onda rapidno postajala sve manja i manja i manja dok nisam postala zrno! Jebeno zrno! Dva sloja ćelija! Popizdela sam! ŠTA TA KUČKA MISLI? DA MOŽE TAKO DA SE ZAJEBAVA? Taman kad sam htela da joj jebem majku iskliznula sam iz nekog otvora i otkotrljala se glatkim putem do drugog otvora. Neko dvoje su ležali goli i žvalavili se, a meni je svega bio pun kurac. Muškarac je posegao za maramicom i taman kad je krenuo da obriše tečnost koja me je okruživala ja sam šmugnula. Nisam ja za džabe bila prva, druškane!

- Vidii! Vidiii, dvadesetica mu viri iz zadnjeg džepa, ahahahha!

- Hejjjj, hejj... Probudi se, ludačo!

- Šta?? Šta je bilo?

- Spavaš već četrnaest sati, buncaš, budi se.

- Ma boli me celo dupe...

- Alo! Hiljadu puta sam ti rekao da izbaciš te proste izraze, ne stoje ti...

- Ljubavi, nije to izraz, ozbiljna sam. Pusti me da spavam još malo.

Драгана Јовановић: САН КОЈИ ЈЕ УБИО ЧОВЕКА

Створ необавијен, изложен болу.
Мучен од светлости, потресен сваким звуком.

Када се сада вратим пар месеци унатраг, схватам да их је било два.  Један је био мртав, а други крвав. Први је донео велику суморност у мој дотадањи живот, а други превелики, безуби страх. Када се вратим унатраг, највише бих волела да их  никада нисам доживела, но нико не пита шта бих ја волела.
                                                                      *

У првом распоред постојећег био је следећи: један ковчег, једна радосна слика, једна мајка, једна свекрва, један супруг, један дечак и једна девојчица. Мноштво једног. И била сам једна ја. Смрти никада нисам добро подносила, али ова констатација је бесмислена, те је зато бришем. Ко је још добро подносио смрти, осим ако нису туђе у смислу: нема крвне, пријатељске, љубавне, завичајне везе са субјектом. Било је ту и једно Сунце. И један грозан дан. Моје биће се никада са задовољством није користило топлим временом. Дајте кише, дајте снега, дајте облака, да се хармонизују са душом! Међутим, схватила сам, природа се јесте хармонизовала и, пазите, овде долази до веееликог парадокса – хармонизовала се са душом, али не мојом и не ни са једном од мноштва једног, већ са оном умрлом. О, све заблуде света, уједините се! Душа особе која је у свом имену носила руско пролеће била је управо то – красивая весна. И овај дан је њој одао почаст. Али, ни овде није крај заблудама. Било је сунчано и ведро, а вазда нам и у новинама и на екранима и на комшијским окупљањима и родбинским свадбама и сахранама и замислите још неке сродне прилике, вазда нам говоре ако Сунце баш тога дана сија, преминулом се још остајало на овом свету. Ох, пљунућу сваког ко ми то још једном изговори! Тог дана требало је да падне милијарде хектолитара суза са неба, па чини ми се, ни то не би било довољно. Јер, како се прецизније да назначити када неко одустане од дисања, од живота, кад је бол толико велики да чак ни деца не могу борбу да подстакну?

*

Други се тицао мога тела, конкретније моје главе, још конкретније моје усне дупље и 27 зуба у њој. Сећам се да сам вриштала када сам видела крв. Још јасније се сећам да су сузе ступиле у симбиозу са вриском када сам своје зубе видела испред себе. Признаћете, ово нико није могао очекивати, па ни ја. Оно што је фасцинантно, није било бола, баш никаквог. Међутим, како то обично бива – увек је драже оног чега нема, па сам тако и ја мислила како бих радо уместо безубог постојања трпела све болове и боли света. У тој реци крви, којој, како ми се чинило, није била равна ни она из Исијавања, метал је сијао и назирале су се плаве гумице.
                                                                            *
 Када се вратим унатраг, видим моменте укорењивања поменута два у мени. Међутим, и без враћања знам да бих волела да прво није било сећање. И даље лежем и будим се промишљајући о њему, толико се усталио у мојим можданим вијугама да је постао део и снова и јаве коју живим. Када је реч о другом, временом сам схватила да није најстрашнија слика крви и мене без зуба из тог кошмара; оно што је најгоре јесте што је био наговештај онога што ће постати успомена. Па, кад лежем, помолим се да се никада не понови. Јер смрти се једино више бојим од безубости.

Татјана Кнежевић: АЊА У ЗЕМЉИ КИНЕЗА

Септембар се ближи крају, као и испитни рок. Нервозно се преслишавам док пратим казаљке фламинго сата на зиду. Још само неколико сати... Што се више трудим да одржим пажњу, све сам мање сконцентрисана. Хајде Ања, можеш ти то- храбрим себе док грицкам ципирипи чоколадицу- још само овај испит да положиш. Имаш услов. Још само једна кафа и једна свеска са белешкама и спремна си.  Али, дани неспавања имају своју цену.  Очи се склапају саме…

            Налазим се поред покретне траке, у огромној хали, претпостављам неке фабрике. Око мене су сви Кинези, причају нешто, не разумем ни реч. Једна старија жена долази и љутито  нешто објашњава. Показује на мене, не разумем шта прича али пошто видим да сам у униформи као и остали, схватам да треба да радим исто што и они. Покушавам да склапам делове као што видим да други раде. Не иде ми баш од руке, иако се заиста трудим, дланови се презнојавају од нервозе, па све постаје још теже. Покушавам да тражим помоћ али нико не разуме мој језик а ја њихов очигледно не говорим. Ни енглески не вреди, покушавам све што знам али нико не изгледа као да ме разуме. Одједном наилази Панда обучен у црно пословно одело које га очигледно стеже па шапама попушта своју црвену кравату. Остали се праве да га не виде и настављају да раде свој посао што брже могу. Изгледа да само ја зурим у њега. Он то примети и показа нешто људима иза мене. Осећам како ме два човека узимају и носе у правцу у ком је прошао Панда. Покушавам да се отмем и кажем нешто али моје носаче уопште не занима шта ја мислим о било чему. Остали радници настављају да раде у страху не подижући главе, као да се ништа не дешава. Следећа просторија је кухиња са пуно шпорета и огромним црвеним лонцима из којих излази пара. Нешто се кува сатима. Не видим нигде куваре, само животиње које трчкарају около и притискају дугмиће од шпорета и осталих машина. Где ли ме воде? Хоћу ли завршити као ручак за Панду? Ови људи једу мачке а можда су им људи посебан специјалитет. Већ почињем да паничим. Излазимо из кухиње и налазимо се напољу где ме бљештаво сунце заслепљује. На тренутак не видим ништа. Моји анонимни носачи ме бацају на гомилу отпадака од хране и то нимало нежно.

            Док покушавам да схватим шта се дешава и да се искобељам из отпадака од купуса, лука и шаргарепе, приметим Веверицу обучену у жуту свилену хаљину са розе цветићима како маше лепезом од бамбуса са префињеним шарама и гледа ме знатижељно великим очима. Не могу да престанем да бленем у њене трепавице које су савршено нашминкане маскаром. Затим оставља своју лепезу у прелепу браон кожну ташну  и из ње вади стари розе будилник величине велике јабуке. Гледа га пажљиво а затим поново гледа у мене. Будилник почиње да звони, тргне се и гађа ме будилником у главу.  Будилник наставља да звони а моја глава почиње ужасно да боли и одзвања…

            ,,Ања закаснићеш на испит, буди се!” Звоњава се наставља али сам пресрећна што коначно чујем свој језик. Из даљине, као из воде чује се: ,,Ања пожури! Сат ти звони већ десет минута непрекидно!!!” Са напором отварам очи, гледам неповерљиво око себе покушавајући да схватим шта се дешава. Прво што угледам је шоља непопијене кафе и моје белешке свуда по поду. Полако препознајем своју собу. Ни трага од Панде, Веверице и фабрике.  Осећам огромно олакшање. ,,Хајде Ања, пожури закаснићеш на испит!!!” чујем глас своје сестре из друге собе. Погледам у фламинго сат и схватам да сам се пробудила 15 минута касније него што је требало. С великим напором устајем и крећем да се спремам. И даље размишљам о Веверици, како ме је само звекнула у главу... Уопште нисам очекивала. Док покушавам да се обучем,  причам неповезано о веверици и панди, сестра ме прекида: ,,Ања то је  био само сан. Сад си будна и испит ти почиње за сат времена, мораш да пожуриш”. Само сан!!!  И даље не верујем, али сам пресрећна што сам код куће и што сам то ипак сањала. ,,А сада концентрација, испит! Срећно!” – довикује сестра. Ма само док ја могу да се споразумем на српском, ништа није проблем.

Ivan Benčik: SANJAO SAM TRSKU I PLAVO JEZERO

Nisam mnogo mario za to kako izgledam tog jutra. Brzim skeniranjem prostorije pronašao sam čistu košulju, navukao farmerke, po navici uzeo jaknu, kutiju Lakija i ključeve od stana i izleteo na ulicu. Ispred zgrade čekala me je opel askona boje rđe, Samir je bio naslonjen na auto i ugledavši me dobaci mi limenku piva koju svejedno otvaram iako nisam bio raspoložen za pivo tako rano.

Samirova askona je lagano klizila ulicama, ja sam polako ispijao svoje piće i posmatrao ljude i  izloge kroz otvoreni prozor.

- A da smo otišli prvo na kafu? – pitao sam Samira.

-Ne brate, vodim te prvo tamo i sve lepo prvo da rešimo i pokupimo šta god nam daju i onda možemo na kafu ako hoćeš. – odgovori istovremeno paleći cigaru – Dogovorili smo se juče brate. Imaš neke kifle na zadnjem sedištu ako si gladan.

- Na sve si mislio.

Opel se zaustavio na semaforu, taman u trenutku kada sam posezao za toplim kiflama. Na zeleni signal, skrenuli smo desno na glavni bulevar i prošli smo pored džamije na kamenom trgu, prepodnevno sunce se nadvijalo nad minaretom i već uveliko peklo prolaznike na prostranom trgu ispred hrama. Kod česme su kao i uvek prosila deca koja nikad ne stare, smejala se, plesala i prskala se vodom. Viševekovna građevina stajala je u tišini, neometena i veličanstvena, dok se grad oko nje budio, punio ljudima i saobraćajem. Slušali smo Notorius B.I.G. – Ready To Die album dok sam preturao po Samirovom odeljku za kasete. Izbor nije bio veliki, bile su tamo samo Bob Marley And The Wailers – Legend i Jimi Hendrix – Band Of Gypsys i još dve kasete na kojima je bilo ispisano MIX 1 i MIX 2.

- Uzalud ti je to. – dobaci mi Samir dok je ponovo skretao – Zaglavila mi se kaseta pre godinu dana i mrzi me da je izvadim. Godinu dana slušam isti album.

Srknuo sam još malo piva. Askona se ljuljala i tresla prelazeći preko izlizane kaldrme starog grada. Žene su se pojavljivale na kamenim balkonima i širile veš, saobraćaj se kretao sporo, na ulici se moglo primetiti sve više kineskih radnika u plavom. Jedan stariji Kinez je prošao pored nas gurajući svoja drvena kolica sa cvećem za prodaju. Prošli smo pored pijace, koja se u tom času još uvek punila ljudima i šarenom robom, zaobišli kinesku četvrt, novu katedralu, načinili nekoliko usputnih stajanja, da pokupimo cigare i sipamo gorivo. Bili smo na pola džointa i usred „Everyday Struggles“, kada smo stigli ispred višespratne zgrade u nekoj ulici koju još uvek nisam poznavao. Lift je išao sporo, tog se dobrom sećam jer mi je delovalo kao večnost. Trinaesti sprat, i toga se sećam.

Kada su se vrata lifta otvorila, dočekao nas je kineski vratar. Promrljao je nešto na kineskom i Samir mu se nakloni, Kinez nam potom da signal rukom da ga pratimo niz dugi hodnik. Zaustavio se ispred broja 312.

- Moraš odabrati vrata. – reče mi vratar koji je sada drugačije izgledao. – Leva ili desna?

Stvar je u tome što sam tačno znao šta je iza vrata 313. Tek sam kasnije video da su zapravo bila i otškrinuta. Bilo je dovoljno da zatvorim oči i da znam da je unutra Ivana, da peva „3 2 9 6 5 – to je broj koji odavno zna...“ i da vidim kako je gola, kako ulazi u kadu, da je pila vino, da se smeje i misli na mene. Voda blista na njenoj nagoj koži u kupatilu koje se puni toplom parom.

Ali ne znam šta je iza vrata sobe 312 koja stoje zatvorena, tajanstvena  i to me izjeda iznutra, kao crv. Otvaram ipak ta vrata i u mračnu prostoriju ulazimo Samir i ja, tek kada se vrata za nama zatvore vidimo da smo na nekakvom stepeništu. Penjemo se još dva sprata gore i teturamo se stepenicama. Ispred nas otvaraju se vrata i zakoračujemo u sobu punu muškaraca u večernjim odelima koji su postrojeni u krug oko stola u središtu prostorije. Za stolom sedi starac bele kose i sa crnim naočarama koje mu pokrivaju dobar deo lica, isto u crno belom odelu. Starac je slep. Čovek iskoračuje iz kruga i pruža aktovku Samiru, ja stojim ispred starca za stolom, nakašljem se i ispljunem tri krvava zuba. Dok ih posmatram na dlanu, prilazi mi drugi čovek i uzima mi ih iz šake i u nju stavlja prašinu. Gledam je razočarano i stavljam je u džep. U ogledalu naspram mene vidim svoj odraz kako se okreće i odlazi u nekom nepoznatom pravcu. Tad sam ga poslednji put video.

Na ulici, popodnevno sunce žari asfalt, goli vrhovi okolnih brda nemo posmatraju grad. Kolone ljudi se mimoilaze, ispred nas prolaze oklopna policijska vozila sa plavim rotacionim svetlima i sirenom. Samir i ja sedamo u Opel, ponovo se vozimo i držim crnu aktovku u krilu. Posmatram prolaznike, a zatim i brda i razmišljam kako negde iza njih, moj otac sada hrani konje.

Ulazimo u hašiš bar, mesto krcato ljudima i dimom koji se odbija od vlažnih, debelih zidova. Naručujemo kafu i nargilu. Neka lica u baru su poznata, dobacujemo pozdrave. Pored nas, lepa crnkinja puši nargilu i čeka nekog. Bio sam uvaljen u divan sa aktovkom još uvek u krilu. Samir srče kafu i lista tumač snova koji je neko ostavio na stolu, ja približavam vrh cevi nargile usnama, uvlačim i ispuštam veliki dim. Zurio sam kroz prozor, posmatrao kako policija legitimiše dvojicu radnika. Aromatični mirisi, svuda oko nas. Po ćoškovima nazirala se buđ. Samir mi je govorio nešto, ali nisam ga slušao ili nisam mogao da ga razumem, nisam siguran. Prst mu je prelazio preko stranice knjige. Čula su se zvona sa katedrale, bar se i dalje punio ljudima i lepljivim mirisom hašiša. Neki čudan umor me pritiskao, zatvorio sam oči i na momenat zaspao. Sanjao sam trsku i plavo jezero. Kada sam otvorio oči, Samira nije bilo nigde, a ni crnkinje, ali aktovka je još uvek bila tu. Na ekranu televizora pojavilo se moje lice. Neko je prišao mom stolu i obratio mi se meni stranim imenom. Posegao sam za prašinom u džepu, ali u njemu nije bilo ničega.

Kristina Posavčić: NE VOLIM KADA ME SVI GLEDAJU

Ulica pokojne babe. A na kraju nje ona polu-izgrađena kuća od betona koja se nalazi u mom naselju, ona koju uvek svi zaobilaze. Ne razumem zašto niko neće da izađe napolje. Svi me gledaju kroz svoje prozore, i to od svih ljudi baš oni. Nisam znala da baš oni svi svi žive u istoj ulici zajedno u istim kućama. Kao da su namerno dogovorili neki plan protiv mene i sad se tu našli. Baš bezveze. Jedva čekam da joj ispričam to. I sad mi se tako ljulja na onoj ljuljašci ali glupo mi jer me svi gledaju. Ne volim kad me svi gledaju. Bolje da skrenem desno i odem do prodavnice, svakako će uskoro mrak. Kako je tako naglo postalo hladno?

Ulazim u zagušljivu prodavnicu. Prodavac malo liči na Deda Mraza, samo se ovome znoji faca a i potkošulja mu je malo iscepana.  Smrdi i sve je ulepljeno kao da niko godinama nije ništa ovde prebrisao, a njemu brkovi žuti kao da non-stop puši iza kase dok nema mušterija. Ne znam ni po šta sam došla ali znam da mi se toliko piški da noge kreću da mi se grče. Svaki sledeći korak postaje rizičan. Jaoj neću izdržati. Sva sreća ima ovde WC koji mogu da koristim. Otvaram vrata i palim jednu sijalicu koja visi sa plafona. Ovo prigušeno žuto i muljavo svetlo daje još goru atmosferu WC-u. Izgleda gore od prodavnice. Nema ni papira naravno. Jedva sam nagovorila Dajanu da mi pozajmi njenu suknju i sad ako je isprljam ovde ubiće me. Skidam gaćice i taman da čučnem i rešim se muka kad spazim ogromnog pauka na podu. Bože koliko ih je! Kako ih nisam videla kad sam ulazila?! I svi samo stoje i gledaju me. Bolje da ipak ne rizikujem ništa ovde. Ne volim kad me svi gledaju. Neću da ih ubijam jer bi bez njih ovoj prostoriji falilo nešto. Svakako uvek mogu da se sakrijem negde iza drveta.

Izlazim i tražim odgovarajuće drvo. Mora biti neko iza kojeg me niko ne može spaziti. Ali kako sad da piškim napolju kad sviće? Ima da me svi vide... Sva sreća tu mi je blizu srednja škola pa ću da uletim. Portir Dule me se seća pa će me pustiti. Hm. Nema nikoga na mestu portira, dobro je, izbeću dosadno ćaskanje sa njim a možda me ne bi ni pustio. Neko svira klavir u sali koja je preko puta WC-a. I to ne zvuči tako loše, znači neko stariji garant. Možda neko drži recital. Zašto mi moja profesorka nije javila? Ajoj. Znam. Pa sad treba ja da idem da sviram! Zašto mi to radi ta žena, pa ništa nisam spremila a i porasli su mi nokti, hajde makar da sam lak skinula ali ovo je stvarno grozno! Poslednjih šest meseci samo sam ponavljala stari klavirski program, ništa nisam novo spremila a i to što znam više ne znam bez nota ispred sebe... Po aplauzu unutra čujem da ima mnogo ljudi... Kako da pobegnem sad?! Još više mi se piški! Čujem sad samo srce u ušima kako udara. Izlazim na scenu, poklanjam se, sedam za klavir. Divno, još uvek je ovaj plitki steinway. Ne osećam noge tako da na pedal neću ni da računam. Samo da mi profesorka ne čuje nokte kako udaraju po dirkama. Kako je vruće unutra. Ruke znam da će se smiriti kad krenem ali sa čim da krenem kad ne znam ništa?! Kako mi se piški... Ubiće me profesorka. Jao šta li da sviram? Kako ono počinje onaj libertango? U kom je tonalitetu to uopšte. Eto mi dokaza koliko sam ga mehanički naučila, a lepo mi je profesorka govorila. Već predugo se ništa ne dešava. Svi ćute i gledaju me. Ne volim kad me svi gledaju! Neću izdržati da se ne upiškim! Evo otvaraju se vrata, znači još njih ulazi u salu da me sluša, divno, sad mi se još više piški. Ne volim kad me svi gledaju! Gde je portir Dule kad mi treba! Joj, zašto me tako gledaju?! Dogovorili su se protiv mene sigurno! I sad čekaju da se upiškim da bi mi se smejali... Sva sreća ova druga vrata na sceni vode do kupatila u babinoj kući pa mogu brzo tamo da skoknem, ako nema paukova. Svakako ovde vreme teče brže.

Milica Sredojević: STELA

Sneg je prekrio sve što mu se našlo na putu, sravnio je brda i doline, prekrio krovove i ulice. Sada tako beli grad izgleda kao da se stopio sa nebom. Pa se jasna granica između zemlje i neba ne može uočiti. Gladajući u daljinu učini se da je to nestvarno belilo privuklo svet vasioni, i sada tako povezani bele zajedno.

Dečak se sasvim niotkud nađe u svom tom belilu. Sasvim sam. Ali ni malo uplašen. Činilo se da je baš večeras to belilo čekalo njega. Na momente bi se dečak našao u nekakvoj šumi snežno prekrivenih borova, već u drugom momentu video bi se na nekom proplanku. Pokušavao je uhvatiti poneku pahulju koja se upravo spuštala iz vasione ka svetu. Tražio bi on svoju pahulju čas u šumi, čas na proplanku, ali svaka bi mu za milimetar promakla iz dlana.

-Uhvatio si me- začuo se tanani glasić. - Hej uhvatio si me- ponovio je.

Dečak se našao u čudu, bio je siguran da je ispred sebe začuo nekoga, ali od njega ni traga ni glasa. Okretao se oko sebe, ali nikoga nije video.

-U tvome dlanu sam, polako ga otvori i ugledaćeš me, ako se dobro zagledaš. - sada je isti onaj glas prošaptao.

Dečak je lagano otvorio svoju šaku i u njoj ugledao najlepšu pahulju među svim pahuljama. I nije se čudio tome što ova pahulja govori, to zapravo uopšte nije bilo čudno. On je bio ozaren njenom lepotom, ona je se razlikovala od svih onih koje je pokušavao uhvatiti. Ali je odmah znao da mu je baš ona suđena, jer mu se sama spustila u dlan.

-Kako se zoveš?- upitao ju je dečak.

-Stela- rekla je ona.

-Jako si lepa Stela, nikada nisam video pahulju poput tebe-

-Svaka pahulja je poput mene, a opet svaka različita. Svaka od nas je drugačija, a vazda najlepša.-

-Meni ni jedna nije lepa kao ti.-

-Svaka pahulja je lepa, samo ni jednu od njih nisi gledao kao mene, mene si video izbliza. Svako drugi pahulje ne posmatra pojedinačno, već ih gleda kao jednu zajedničku celinu i tu celinu naziva snegom. Ali kada bi se ljudi zagledali pojedinačno u svaku pahulju u njoj bi videli raskošnu lepotu i sneg im više ne bi imao isto značenje.- ispričala mu je Stela

Mada dečaku je bilo dovoljno samo nju da gleda i ni jedna druga pahulja mu nije bila bitna. Držao ju je pažljivo na svome dlanu i čuvao od drugih pahulja. Nije dozvoljavao ni jednoj drugoj da mu uđe u dlan, jer je mislio da bi time narušio Stelinu lepotu. Pokazivao joj je proplanke i šume, snegom prekrivene krovove i ulice. Govorio joj je o sebi, svojim roditeljima i sestri. Sve dok se u jednom trenutku nije zagledao u svoj dlan i video da pahulja gubi lepotu.

-Nisi više onako lepa- rekao joj je.

-Previše sam vremena provela na tvome dlanu i sada se topim- rekla mu je Stela. - Nežno me stavi na ostale utabane pahulje i neću se otopiti.

-Ne želim- rekao je dečak. - Ti si moja pahulja, neću te dati drugima.-

-Onda ću se otopiti u tvome dlanu-

Dečak je bio tužan što gubi pahulju zajedno sa njenom lepotom. Ali ni u jednom trenutku nije hteo da je spusti na sneg. Previše ju je želeo samo za sebe da nije ni primetio kada je načisto nestala iz njegovog dlana.

-Zrrrrrr, zrrrrrr- začuo se alarm.

-Hajde Vuče, vreme je za ustajanje!!! -

Јована Војводић: ПА И ШТЕТА ЈЕ

Знојим се ко да се открављујем. Није до сунца. Не би требало, много је хемије сасуто у ме. Једном да нас третирају како треба! Утувљујем себи да би се ваљало расхладит’: хладњача звучи као добро решење, спас, и немогуће је. Маринко ју је закључао, одузевши ми прилике да останем како треба. Рекао ми је да је ми неће бити лоше ни на другом месту, и да је тамо температура сасвим одговарајућа, онако прохладна како волим, те да морам да кренем. Мноштво осталих, мени сличних, и различитих, и све нас ђутуре убацише у камион. Транспорт је био ужасавајућ.

После Сићевачке клисуре, згурали су нас још више, јер је терет постао за још петину тоне тежи. Нису они нормални. Не могу више поднети ове силне калорије у себи. На радиjу извештавају да је време топло, те да се препоручује физичка активност на отвореном. Од „отвореног“ ја сам доживела само толико да сам од приколице до места истовара видела два човека, ручни виљушкар (на који су нас набацили), врата складишта, поново топлоту и веровање да ћу се охладити. Хангар је привремени рај. Вичу да треба да нас изнесу и да се пожури. Поново нас збијају. Ја бих да причам са неким, да поделим муку и кажем покоју реч, кад већ знам да ће ми бити задње. Разврставају нас по тежини, скачем од руке у другу, огледају нас и пипају, оштећене бацају у отпад. Свеједно ми је када ћу тамо доспети јер ускоро ћу. Претходно ће ме искористити, рекли су да сам добар потенцијал. Квалитет, квалитет, на то сам мислила. Спадам у категорију најскупљих. А сад ће то видети и други. Ређају нас једне иза других као експонате. То делује као нека виша категорија, а то и ми осетимо кад нас огледају, упиру очи с пажњом, па се недри нада да ће нас узети. Добар је промет данас, добар део нас већ није ту. Ја сам била двадесет и трећа по реду а то значи да сам тренутно прва. Тако ме нечији ме Phalanx distalis обухвата и кад ме је добро прочитао, погледао у цену, и закључио да му све погодује, ја сам била у металним колицима. То је значило моју победу, јер ће ме коначно ставити у фрижидер, далеко од рафова. Хладноћа! И значило је мој пораз, јер када ме буду извадили из лименке, ја ћу нестајати или постати покварена.

Јетрена паштето, од свињских и пилећих јетри начињена, фино уситњена, конзервисана - па и штета је да те не поједу.

Јелена Марковић: РЕИНКАРНАЦИЈА ИЛИ САН?

Све те слике висе у тами попут авети.  На зидовима готово да нема слободног простора, тешко их је пребројати. Са њих пиље очи које изгледају као да су живе, гледају пред себе као да се питају којом ли су чаролијом тамо доспеле. Насред атељеа стајала су платна која су била пажљиво одабрана.  На сваком од њих била је приказана сцена из различитог историјског периода.  На једној, стоји слика набораног старца с турбаном на глави , поглед му је усмерен у даљину, далек и тајанствен.    

***

Александар је гледао кроз прозор своје кочије и размишљао. Једино што је желео у овом тренутку било је да може да предвиди данашњи исход. Прошле су године од када је некога изазвао на двобој. Дубоко је уздахнуо и испружио руку према кутији с пиштољем и помиловао је. Можда није требао да изазове тог човека на двобој , али свакако није желео да живи са сазнањем да ни прстом није мрднуо како би одбранио своју и  част своје супруге.  Док се јутрос облачио, заборавио је да понесе своју амајлију. Тај лош предзнак навео га је да почне да размишља о механизму судбине.  Када се кочија зауставила , Александар је подигао поглед силно се изненадивши што су тако брзо стигли . Понадао се да ће D’Antes каснити и да ће тако имати довољно времена да сабере мисли.  Подигао је погледај и угледао противника који га је подругљиво гледао. 

„Десет корака“, чуо је себе како говори D’Antesu. Окренувши се лицем према човеку који ће га убити , Александар је тачно знао каква га судбина чека. Изгледало је као да је намерно заборавио своју амајлију јер је некако, у дубини душе , осећао да га данас ама баш ништа не може спасити.....

***

Тргнула се као да ју је из сна пробудио резак звук будилника. У мрачном углу собе угледала је празно платно и одмах је  знала шта јој је чинити.

Марија Гагић: Мислеће биће, али не нужно здраво

као бубашваба и пацов заједно. небо хладно и сиво, ваздух млак. прошарано црвеним, влажним и љигавим остацима, зрацима, ватром и пепелом. свуда мрак и свуда светлост, густи су, не топе се, не мешају се, заједно живе и лепо им је. онда је чујем како ми прича ону причу како пјер ништи кафану, дивне су њене усне и њене уши и њена кожа, слушала бих све шта она има да ми каже. нагло падање уназад, неоправдани страх, несвесни трзај. А. нежно пита шта ти је и брзи повратак претходном. и ту сам несигурна, осећам, али не марим. она шапуће, ја вичем и више је не чујем. осећам да ме не види. сањала сам сан и сањала сам да сањам. ми смо се свађали, он не разуме, ја знам да он не разуме. он је велики и он је страшан, много патим.  

ми смо у школи, велики и одрасли, плашимо се одговарања. неко ми говори да бежимо и ми бежимо. страшан осећај, ја не могу да потрчим, паралисана сам. негде се сакривамо, причамо језиком који не подразумева речи, не овакве речи, нема гласа, то ништа не значи, нема значења у очима. вртимо се укруг и поново плачем, али то се десило већ.

пада киша, нема звука и све је сиво, поново црвено и поново као страх од бола. вирус као метак, озбиљан и јак, каже ми овог пута нећеш ми промаћи, извија се у човека - ајкулу и постаје већи од очију, од сунца, од ваздуха. мој врисак потиснут у вакууму и вирус нестаје. оставља траг, мало крви у пукотини меса. јако, јако је важно да сада урадим ово, идем тамо, а не знам правац, чекам знак. знак је у зиду изнад мене, ја их терам, ја њих мрзим, ја се њих плашим. ја због њега плачем, не гледам га у очи, није више човек, већ као бубашваба и пацов заједно.

нејасно, на прелазу, очи уморне од сањања желе да га одбаце. нешто једва чујно и нелогично говорим А. чега се ујутру не сећам. захвална што само спавам, лако заборављајући снове.

Stefan Ilić: USPAVANKA

„Ako zaspi, vraća se nazad“, reče doktor, trudeći se da izgleda saosećajno, dok je gledao u pravcu fotelje na kojoj je, iako mrtav već tri godine, sedeo moj deda. Deda ga je samo bezizražajno pogledao, a ja se jedva suzdržah da ne prasnem u smeh (ipak bi to, jelte, bilo neprikladno) nagađajući šta bi mu sve rekao kada bi imao snage. Nije voleo doktore dok je bio živ...Sumnjam da je u međuvremenu promenio stav. Svestan da je neuverljivo izgovorio svoj tekst, doktor užurbano nestade iza kulisa i zaboravi stetoskop na stolu. Aplauz nije dobio...Sumnjam da će dobiti i stetoskop.

Ova nevešto izrečena „dijagnoza“ unosi pravu pometnju među članove moje porodice, te se oni odmah prihvaju zadatka da održe dedu budnim. Ćale mu prepričava događaje sa prošlog derbija, sa euforijom na kojoj bi mu i Aca Stojanović pozavideo, dok baba i keva pokušavaju da ga zainteresuju hajlatovima sa nekog davnog porodičnog letovanja, uz ono repetativno ,,sećaš li se, sećaš li se“...Zvuče kao kakav raštimovan hor. Pomislih kako bi ovaj prizor mogao biti isuviše traumatičan za moju petogodišnju sestru, te joj stoga dajem stetoskop koji je onaj šarlatan maločas ostavio, uz predlog da pregleda svoje plišane igračke. „Nikad se ne zna...Ipak je sezona gripa.“ Gledam je kako razdragano izlazi iz sobe, blažena u svojoj nemogućnosti da razume čitavu ovu situaciju.

Zagledao sam se u dedu. I sada je formalno obučen i uredno obrijan, kao nekada pred odlazak na posao...Čak mu je i aktovka tu...Biće da stare navike umiru teže nego sami ljudi. Jedino što me buni jeste bezizraz njegovog lica...Oči su mu gotovo potpuno sklopljene dok mu pogled neodređeno luta po sobi. Hor i dalje nastupa. Svaki put kada bi mu glava klonula, krešendo bi je vratio u prvobitan položaj. Moja duša ga razume...Ni meni ne prija disharmonija.

Ustao sam sa stolice, i time na trenutak prekinuo hor, čiji su me članovi sada začuđeno gledali, iščekujući nepoznato. Prišao sam dedi čiji se lutajući pogled konačno zaustavio na mojoj nameri. Usne su mu se izvile u blag osmeh. Prelazeći polako prstima niz njegove olovne kapke, otpevao sam mu uspavanku na nekom drevnom jeziku, čije značenje ni sam nisam razumeo, ali koja ipak učini da mi duša zajeca. Poljubio sam mu čelo i krenuo ka vratima. Horu nije trebalo mnogo da shvati šta se dešava, no već je bilo gotovo. Fotelja u kojoj je deda do maločas sedeo, bila je prazna. „Huljo! Izrode! Narkomančino!“ vikali su za mnom dok sam izlazio iz sobe. Nisam ih mogao kriviti. Jednog dana će razumeti, ili ipak neće...Možda ni sam nisam trebao da razumem... Možda ni san nisam trebao da razumem.

Na hodniku srećem sestru sa stetoskopom oko vrata, vidno zabrinutu. „Poslušala sam ih sve“, rekla je gledajući u pod, „i ništa se ne čuje... Jel to znači da su se razbolele?“ Čučnuo sam i obrisao suzu koja je već krenula da joj klizi niz obraz. „Neee, ludo! To znači da su potpuno zdrave“, rekoh joj samouvereno, „Vrati se u krevet.“ Na licu joj se videlo olakšanje. „Uf, dobro je...Mnogo sam se uplašila“, rekla je zagrlivši me. Zaspala je već dok sam je nosio u sobu. „Zdrav zeka moj...Nema grip“, govorila je u polusnu dok se sve vreme zadovoljno smeškala. Poljubivši je za laku noć, izašao sam na terasu i pripalio džoint, i na tren mi se učini da kroz dim vidim jasnije, no to je bila puka opsena...Sve je i dalje bila puka opsena. Zaplakao sam.

Зорица Глишић: ЗАМАК

Шетала сам сокаком једне непознате улице у Лондону. Тишину у мојој глави  прекида  дубок помало страшан  глас,  који  дозива моје име:

 -Елена,  уђи унутра!  Узвикнуо је неко иза високе мермерне ограде. Први пут сам у овом крају.  Потрчала сам да видим ко ме зове. Знатижељно сам отворила врата. Нашла  сам се  испред једног замка. Чинило се  да ту већ годинама не бораве људи. Зграда је била напуштена и оронула.  Испред  мене се простирао врт препун цвећа.  Црвене руже красиле  су базен који се  налазио на средини врта. Питала сам се како неко одржава руже уместо простора у којем борави.  Угледала сам човека  који је стајао   непомично, посматрајући моје зачуђено лице. Упитала сам га како зна моје име. Био је поприлично збуњен.  Гледајући у мене развукао је  осмех као да је угледао неког најрођенијег.

  - Вратила си се Елена! Знао сам да ниси никада могла да нас напустиш...

 – Не познајем  Вас...  Странац је пришао, снажно  се бацио у загрљај,  а моју  косу натопио је  сузама.  Поновила сам  исто питање, но  одговора није било.

 -Хоћеш ли  нешто да попијеш? Питао  је мирним тоном.  Његове реакције изазивале су сумњу, слутила сам да особа   није психички здрава.  Окренула сам се  и почела  да бежим колико ме ноге носе.  Капија  се нагло затворила.  Гурала сам  да се отвори.  Узалуд сам покушавала. Викала сам на странца захтевајући  да ме пусти напоље.  Страх је обузео моје тело. Ноге су клецале, сузе  све више и више падале низ лице. Смирила сам се кроз пар минута помирена са чињеницом да не могу  лако изаћи напоље. Одлучила сам да покушам да поступим мирно са циљем да побегнем из замке.  Рекла сам  да хоћу чај.  Рачунала сам да ћу добити на времену ако он оде по њега. Смишљала сам како да изађем, но изласка није било,  ограда је била висока, а капија заблиндирана .  Осећала сам се беспомоћно окована између зидина оронулог замка и једне болесне особе.   Као изненађење са шољицом чаја појавила се једна старица са лутком у руци.

Старац је кренуо да прича...

-Пре тридесет година изгубили смо једину кћерку, наше највољеније биће  утопило се у базену који се налази иза тебе. Обоје смо криви, била је јако мала, нашом грешком  остали смо  без ње. Погледај око себе ово богатство , све је  пропало... жена и ја живимо испразан живот, сваки дан    је тежи од претходног. Она од тог дана не говори, само ћути и гледа негде у даљину.  Никада нисмо  могли да прихватимо  њену смрт. Погледај  још увек чувамо  твоју омиљену лутку .  Осећали смо твоје присуство, сада знамо  да треба да се боримо да надокнадимо наше изгубљено време.  Хвала ти што си нам вратила веру у живот. Уредићемо  овај  замак,  заједно ћемо  уживати у твом одрастању као  права породица.

 Схватила сам да се сплетом околности зовем исто као  њихова настрадала девојчица. Коцкице у мојој глави су биле сложене. Мислећи да мене зове упала сам у замку двоје болесних људи. Са једне стране разумела сам њихов очај , али нисам могла да  објасним да нисам њихова кћерка и да морам отићи код своје породице.  Театралан наступ трајао је читав дан, мој дух је клонуо нисам више могла да издржим, пала сам у постељу. О мени нису могли да се старају, заправо како би кад су и сами нестабилни.

Соба је била разбацана пуна старих ствари и прашине. Желела сам да се вратим кући, недостајала ми је топлина породичног дома.  У мојој глави  се вртела слика тате, маме и брата. Тешила сам себе да ће ме пронаћи јер овде не припадам.   Беспомоћно сам  плакала   док нисам изгубила свест...

...Елена,  буди се! Мамин глас одзвањао је попут будилника. Почела сам да јецам , требало ми је пар минута да је изгрлим и да се уверим да је она стварно поред мене.Овај кошмар брзо је нестао из моје главе, а живот је наставио уобичајеним током да тече.

Душица Краговић: НЕДОСАЊАН САН

Кажу да је сан лаж, а Бог истина. Ипак, ја предност дајем сновима. У њима се осећам сигурније, срећније и полетније. Некада су сновиђења једини и непоколебљиви путоказ.

Знаш, сањала сам да си ту и да славимо савршено Бадње вече. Ти долазиш са бадњаком у руци, широким осмехом и очима препуним љубави.

Нас две те дочекујемо са рукама пуним жита и кукуруза којим те, по неком старом народном обичају, гађамо уз громогласан смех. Смех се ори нашим топлим домом који одзвања од радости и песме.

Наравно да пијучемо и скупљамо омиљене слаткише и ситне парице. Вечера протиче у савршеном миру и благостању, док једни другима додајемо омиљена јела. Смејемо се и наздрављамо свако својим пићем  у кристалним чашама, чије звецкање изазива усхићеност.

Душа ми бива опијена од безграничне среће. Нас троје смо једна мала, али прејака породица коју ништа на овом свету не може пољуљати. Грлимо се и уз нежне пољупце честитамо једни другима Бадње вече са жељом да свако наредно буде још срећније.

Међутим, из сна ме је пренуо звук аларма. Слика срећне породице се распршила у хиљаду делића, баш као што се девојчици са шибицама  губио сјајан призор топлине и потајних жеља сваки пут када би шибица изгорела.

Након буђења из сна душа ми се следила од помисли да се враћам у сурову реалност у којој нема породице која је на окупу.

Ипак, опет ћу да сањам. Можда се неки сан и оствари.

Filip Pandžić: KONTRA UTOPIJA

Grad je bio u haosu. Nalazio sam se u nekoj zgradi kada su došli da nas kidnapuju. Sve su odveli sem mene. Otišli su nekim velikim autobusom, a policijska sirena se čula u pozadini. Krenuo sam da trčim do prodavnice, a bila je noć. Pored mene se nešto slavilo, išla je uživo muzika i bilo je jako puno ljudi. Bila je tu i jedna ogromna novogodišnja jelka. Sve je to bilo na nekoj traci! Video sam drugare na svadbi i svi su bili na toj traci, a mene nije bilo. Zapitao sam se gde sam tu ja? Počeo sam da trčim po nekoj gumi. Sam. Jurio sam kroz poljanu, svuda oko mene je bila trava, a ja sam trčao puteljkom. Bio je mrkli mrak. Vijao sam nekoga. Ne! Oni su vijali mene. Bežao sam, a oni su jurili ka meni na nekim leopardima. Da, to su bili ljudi koji su jahali životinje. Stao sam. Horda je jurišala ka meni i taman kad je stigla do mene, propao sam u zemlju. Zapravo, nalazio sam se u vodi. Bio je tu jedan mladić koji je živeo u njoj. On je napravio mnoge prolaze i pokazao mi šta sve ima u toj vodi. Bilo je jedno mesto gde on najviše provodi vremena. Tu je bila neka žičana ograda, a iznad nje prazan prostor gde se moglo videti šta se sve nalazi napolju. Probao sam da se popnem da vidim, ali nisam uspeo. Ti prolazi koje je on napravio bili su u obliku kruga. Izašli smo iz vode kroz jedan prolaz i tu smo videli mnogo ljudi, dok je napred bio neki veliki dvorac. Sve je to i dalje bilo unutra, jer nije moglo da se vidi nebo. Dakle, dvorac je bio u zatvorenom prostoru, kao u nekoj ogromnoj pećini. Svi ti ljudi su izgledali kao ljudi iz srednjeg veka, kao da su došli iz viteškog doba. Mi smo stali blizu njih i gledali prema dvorcu. Jedan „član“ tog dvorca je video ovog mladića iz vode i počeo sa još nekim čuvarima da mu se polako približava. Mladić je znao da hoće da ga ubiju, pa mi je dao otrovni nož i rekao da ubodem tog što dolazi i to jako. Kad su se ovi približili, ubo sam „člana“ tog dvorca i to su svi videli, ali niko nije video kad smo nas dvojica zajedno uskočili u vodu. Međutim, „član“ tog dvorca je izvadio nož sa druge strane tela, a čuvari su mu dali nešto da pojede i ovaj se izlečio. U prostoriji u kojoj se lečio postojao je prolaz u vodu. Nije prošlo mnogo, a mladić iz vode je iskočio iz tog prolaza, probo „člana“ dvorca i ovaj put ga usmrtio. Čuvari su krenuli da traže mladića iz vode, ali on je odmah nestao. Našli smo se kod žičane ograde. Ja sam ovog puta uspeo da se popnem i vidim šta je napolju. Bilo je tu neko čudno drveće i puno kuća. Bio je baš lep pogled! Došao sam do jedne kuće iliti dvora i video jedan podrum. Tu su bila dvokrilna metalna vrata od šipki i neke prostorije, a desno je bio prolaz i velika kamena poljana. Bilo je puno kamenja dole, a i po neki potočić je prolazio. Gore je bio jedan sprat koji je imao više soba, a kad se popne nekim jako uzanim stepenicama dolazi se na sledeći sprat koji je imao oko pet, šest soba. Pored tih uzanih stepenica, bile su velike stepenice koje nisu vodile na sprat, nego malo niže od njega. Bili smo podeljeni u tri grupe. Drugu grupu su činili vampiri. Ja sam bio u prvoj. Upravo je jedan vampir uleteo u ovu kuću i otišao na poslednji sprat. Mi iz prve grupe smo se dogovarali kako da ga uhvatimo. Hteli smo da ga nateramo da uleti u podrum gde su bile metalne šipke, tačnije vrata. Treću grupu su činili istražitelji i oni su nešto istraživali na onoj kamenoj poljani. Ja sam se izdvojio i polako penjao onim uzanim stepenicama. Kad sam se okrenuo ulevo, video sam u sobi jednu devojku koju je vampir napao. Spasio sam je i za to dobio nagradu. Vampira su uhvatili u podrumu, ali to je bio samo jedan od mnogih. Izašli smo svi napolje iz tog dvora i borili se na ogromnoj zelenoj površini. Bila je to bitka tri armije. Ovi istražitelji i nisu baš ličili na ljude, ali su imali praćke i kamenjem nas gađali. Ratovali smo, a onda sam ja pobegao. Bežao sam kroz neke livade, prolazio neke kolibe, kućice i ljude i stigao do močvare. Voda mi je bila do kolena, a pored je klečala neka mlada žena sa belom kosom i gledala u mene. Izgledala je kao da je izgorela. U njenim očima sam video zmaja. Preskočio sam neko žbunje i stigao do bloka zgrada. Ispred mene se nalazila žičana ograda i na njoj natpis „Tiho brdo“, a preko te ograde je bila reka, dok se u daljini video grad pod maglom. Ušao sam u jednu od zgrada, a u njoj je bila jedna devojka. Imala je dugačku crnu kosu i odmah mi je prišla. Želela je da mi nešto pokaže. Prolazili smo kroz neke hodnike, prostorije i sobe. Sve oko nas je bilo iscrtano grafitima i ko zna kakve su se tu sve droge koristile. Devojka mi je rekla da je sačekam i otišla negde. U tom trenutku se pojavio neznanac u crnom i isterao me napolje. Izašao sam na ulicu i ugledao tri grada u jednom. Neki lik mi je dao nepoznati paket i rekao da ga stavim u jedan stan. Bila je tu ta zgrada i pored nje trafika. Lik mi je rekao da kupim cigare u trafici da ne budemo sumnjivi. Kupili smo i ja sam otišao gore. Stavio sam taj paket u stan. Neki dobermani su počeli da laju i ja sam istrčao napolje. Prošao sam kroz neko dvorište. Bilo je sve nekako čudno! Neki momci su na terenu igrali fudbal. Bio je dan, a zgrade su bacale senku na pojedine delove ulica. Ostalo je bilo na suncu. Na nebu se nalazio oblak u obliku mozga. Zid pored mene je bio ofarban u narandžasto, a nekada je bio ljubičast. Na sredini tog zida stajalo je neko kamenje koje se pretvorilo u kostursku lobanju. Gore na nebu sa leve strane se videla GALAKSIJA sa milion kuća kako lebde oko nje. Pogled je bio moćan, a u vazduhu se osetio dim. Škola je gorela, a na poslednjem spratu kroz prozor sam video jednu devojku. Sećao sam se dobro te škole i onoga što se dešavalo u njoj. Čula se vatrogasna sirena. Grad je bio u haosu.

Аnja Minić: ČUDAK SA ŽELEZNIČKE STANICE

Sedela sam na hladnoj, kamenoj klupi ispred železničke stanice. Bezuspešno sam duvala u promrzle ruke. Moj dah ostavljao je samo gust, beli trag u vazduhu. Ustajala sam na svakih nekoliko minuta i gledala u daljinu, ali voz je, po običaju, kasnio. Uobičajenu tišinu koja je vladala na našoj maloj, seoskoj železničkoj stanici, nimalo zaštićenoj od spoljašnjih nepogoda, narušavao je samo samo vetar koji je snažno duvao.

Nisam bila sama. Kraj pruge, zagledan u daljinu, stajao je jedan čovek. Nisam mogla da zaključim koliko star, zbog kape i šala koji su mu prekrivali lice. Ruke je zabio u džepove jakne i mirno je stajao, činilo se i ne primećujući me. Kada sam, po ko zna koji put prišla pruzi, očekujući da u daljini vidim voz, okrenuo se i pogledao me.

,,Mislim da neće doći’’, rekao je tiho.

,,Otkud znate? Da li su možda objavili negde?’’, pitala sam ga, zbunjena.

,,Nisu. Mišljenja sam da neće doći’’, dodao je mirno.

Okrenula sam se, začuđena odgovorom, i ponovo sela na klupu. Na tren sam se uplašila i postala svesna da sam sama, sa tim čudakom, nešto starijim od mene, na stanici koja je prilično izolovana od ostatka sela. Pomislila sam da prosto odem, da se vratim kući, ali nije odavao utisak opasnog, već samo čudnog čoveka, a i želela sam da posetim oca. Badnji je dan. Značiće mu.

Petnaest minuta kasnije, dok su mi kroz glavu i dalje prolazile svakojake misli, ponovo sam prišla pruzi.

,,Pa, šta mislite da odemo, ako kažete da neće doći?’’, pitala sam ga.

,,Vi idite. Ja ću radije ostati’’, rekao mi je.

,,A, gde vi putujete?’’, pitala sam, nakon nekoliko sekundi tišine koju su narušavali samo snažni udari vetra.

,,Na neko bolje mesto. Vi?’’, pitao je tiho, ne gledajući u mene.

,,Krenula sam u bolnicu, da posetim oca. Znate, nismo u sjajnim odnosima, ali osećam potrebu da ga posetim. Možda mu je ovo poslednji praznik’’, odgovorila sam , pokušavajući da razbijem neprijatnu atmosferu izazvanu njegovim pređašnjim odgovorom. Nisam želela da zabijam nos tamo gde mi nije mesto, ali sam, u isto vreme, bila željna da saznam šta sa njim, zaboga, nije u redu.

,,Lepo’’, kratko je odgovorio, čini se potpuno nezainteresovan onim što sam mu rekla.

Ponovo sam se povukla, ovoga puta razmišljajući o tome kako ga nikada ranije nisam videla. Čudno, ovo je malo mesto i gotovo svi se međusobno poznajemo. A on, on je bio čudak koga prvi put vidim. Sedela sam na klupi, posmatrajući ga kako stoji, miran, nepomičan. Pola sata kasnije, kada sam se već pomirila sa tim da voz neće doći, u daljini se čulo čulo pištanje voza. Taman nakon što sam uzviknula ,,evo ga’’, a voz se približio na nekoliko metara od naše stanice, on je nonšalantno iskoračio i stao na prugu.

,,Neee, skloni se, voz tu treba da stane’’, proderala sam se. ,,Kažem ti da se skloniš, šta izvodiš?’’

Vrištala sam, nemoćna da ga odgovorim od namere da stane ispred voza koji je je bio gotovo ispred njega. I mašinovođa je, isto tako nemoćan da ga zaustavi, svirao i svirao, ali on kao da je bio potpuno gluv, isključen iz spoljašnjeg sveta.

Potrčala sam ka njemu, a sve što sam čula bila je strašna, strašna buka.

Trgnula sam se iz sna. Znoj mi se slivao niz leđa. Srce mi je ludački lupalo. Zašto sam, zaboga, ovo sanjala? Ja skoro nikada ne sanjam. Svanulo je i ustala sam iz kreveta, i dalje pod utiskom onoga što sam ,,doživela’’. Uz kafu sam prelistavala sanovnik za čiju istinitost moja mama stoprocentno garantuje. Sanovnik mi je rekao da me očekuju brige. Baš lepo, kao da ih već nemam dovoljno.

Mama je ušla u kuhinju, vidno iznenađena i šokirana.

,,Jaoj, sad mi reče Nada da je onog jadnog Mićka udario voz sinoć. Tu negde, kod mosta, dok je prelazio prugu. Greota, nije bio spasen, imao je težak život, a sad i ovo...’’, pričala je, vidno uzrujana. ,,Što si tako pobledela?’’, značajno me je pogledala, prekinuvši priču o tom seoskom čudaku koga smo vešto izbegavali, zbijajući šale na njegov račun, smatrajući ga nenormalnim.

,,Ništa, ništa’’, odgovorila sam joj, ustala i otišla u sobu.

Iako Mićkova smrt nije imala veze sa mnom, osećala sam se drugačije. Danima sam razmišljala o njemu, ali i o snu koji se nikada više nije ponovio. Zapravo sam, kao i obično, retko sanjala. Ali, kad god čujem zvuk voza, i dan danas se stresem i osetim sve ono što sam osetila te hladne, neobične noći na železničkoj stanici iz svog sna.

Милица Милошевић: LE SOMMEIL

белина ме удара у очи не знам где сам не могу широм да их отворим и да боље погледам око себе осећам се малом у заобљеном простору не знам куда да кренем како да се вратим

отварам широм очи које се навикавају на белину простора

увек су говорили не иди ка светлости али светлост је око мене – ја сам у белој светлости не могу да одем од ње

испред мене се појављује огромно људско тело или пак облик људског тела са монструозним рукама и ногама у виду мрвица креће се ка мени идем уназад

- Њена температура тела се повећава.

још једно огромно тело се појављује са друге стране изобличених екстремитета

- Али докторе не знамо више шта да чинимо.

ту је још једно

па још једно

и још једно

не знам колико их је они иду ка мени ваљајући се кроз бели простор

- Она се не буди већ пар сати, то није добро.

- Али зар то није због лекова?

желим да побегнем али они су око мене ваљају се кроз простор својим издеформисаним екстремитетима

опколили су ме тресем се

- Докторе, нешто се дешава. Видите! Она се тресе!

трчим али ништа се не помера

они су око мене смеју се или се тако оглашавају не знам

иду за мном а не померају се

вичем оставите ме бежите од мене ко (шта) сте ви немојте мене

- Докторе, она бунца! Шта се дешава?

- Сачекајте тренутак – пробудиће се.

падам на колена немам снаге они су изнад мене око мене испред мене немам куда

оставите ме молим вас

плачем

сузе су веће од дланова који хватају слану воду

- Докторе, шта сте јој дали!? Шта јој се дешава?  Зашто плаче? Дете, буди се!

- Стрпљиво молим вас.

- Пробуди се! Хајде!

Отварам очи. Бели човек испред мене. Они ме прате. Нисам побегла.

- Госпођо, температура је спала. Нема разлога за бригу.

Dajana Rastović: HOTEL ZA BEBE

Kada sam se probudila padala je kiša. Jutro je bilo sumorno i hladno, pa nisam mogla a da se ne stresem. Tog dana trebalo je da idem na ekskurziju.

Odjednom sam transportovana ispred hotela u kom treba da odsednemo. Izgleda kao kafić koji je toliko dugo napušten da je mogao da dobije sopstvenu ličnu kartu: fasada se kruni pred našim očima, ispisani grafiti se izvijaju poput zmija, a roletne nošene vetrom udaraju po oknu prozora.

Moja najbolja drugarica je rešila da uđe unutra, iako se ja tome oštro protivim. Sledeće sekunde Martina je već ušla, pa to shvatam kao znak i krećem i ja za njom.

Na pragu sa unutrašnje strane leži ranjen čovek, a malo dalje stoji žena za koju osećam, od vrška prstiju do poslednje dlake na glavi, da je kriva za stanje u kom se on nalazi.

On nam govori da nikada više nećemo moći da izađemo iz hotela. U njemu čuvaju bebe, a te bebe nikada ne rastu, ne plaču, ne dišu. A onda nastaje nepokolebljiva tišina. Pokušavam da bežim, ali noge ostaju prikovane za pod koji polako prekriva krv iz rane povređenog čoveka. Naređujem telu da se pomeri. Ništa. Naređujem nozi da se pomeri. Ništa. Naređujem makar jednom prstu da se pomakne. Ništa.

Poželim da pronađem drugaricu koju sam izgubila u hotelu. Već u sledećem momentu nalazim se na krovu. Ona trči prema ivici, a kad pokušam da viknem da stane jer će pasti i pretvoriti se u krvavu masu, u ništa, shvatam da sam ostala bez glasa. Martina pada, a meni se čini da će mi se srce svakog časa popeti uz grlo i krenuti za njom.  Bol u stomaku igra svoj nikad ranije izvedeni ples, ali kreće se brzo, ne mirujući ni na sekund. Na telefon mi stiže poruka. To uopšte nisam bila ja.

Vetar duva i nosi, pored lišća, miris nečega što ne mogu da definišem ali u meni budi pomisao: Ovako miriše smrt. Odjednom nepoznat dečko pokušava da mi pomogne, ali znam da mi je neprijatelj i da me namerno vodi kroz hotel kao kroz lavirint kako bih se što više zagubila. Hotel postaje lavirint, lavirint šuma, a mi se gubimo u njoj. Konačno pronalazim Martinu koja me sve vreme strpljivo čeka.

Kako sam tamo završila? Ne znam, ali nije ni bitno. Kako smo uspeli da izađemo iz hotela? Ne znam, ali nije ni bitno. Znam samo da sam osetila olakšanje, ali samo na trenutak. U šumi je sa svih strana počeo da dopire jezivi plač beba, sve jači i prodorniji. Miris smrti.

Andrea Vranić: ORHIDEJA

On i ja smo ležali telima okrenutih plafonu, očiju napeto uprtih u unutrašnjost kapaka. Polumrak, naš stan. Jedina svetlost je dopirala sa ulice, bacajući senke grana drveta na bele zidove i vrata. Stan je bio pravougaonog oblika, krevet je stajao uz kraći zid. Iznad naših glava prozor, ispod naših stopala vrata.

Bili smo budni i bilo je mirno, ali u tišini se osećao nespokoj. Tako veštački proizvedena, podsetila me je na balon od sapunice koji se pretvara da je staklo sve do poslednjeg trenutka. Za njegov kraj nije neophodan nasilni preokret, već samo uporno isticanje vremena, a onda, on se rasprši u vazduh i ko onda može reći da je ikad i postojao?

-Da li spavaš?

-Ne spavam.

Vrata su se otvorila uz cviljenje šarki. Ni ne skinuvši svoje cipele, seo je na naš krevet, blizu sredine naših tela. Nije se okrenuo telom, već je glavu sporo rotirao u našu stranu, tako da je dodatan trud očima morao da uloži njihovim neprirodnim postavljanjem u same uglove. U nekoliko svojih pokreta koje je napravio od ulaska do kreveta, nije ispunio nijedno moje očekivanje.

-Čuo sam da stalno spominjete moje ime, da neprestano, u svojim uskim krugovima prijatelja pljujete po meni. Vratio je svoj jezivi pogled ispred sebe.

Hrabra sam. Hrabra sam. Hrabra. Ali ostajem telom prikovana za krevet, dok samo načinom govora odajem sigurnost.

-Tako je, to je istina! Dobro ste čuli. A sada Vi mene nemojte uskratiti za tu istu istinu! Želim da Vam postavim jedno konkretno pitanje: zašto ne odgovarate na pitanja ljudi? Vama ko god da se obrati, Vi pričate istu priču. Priču koju ste naučili napamet, kod kuće, ispred ogledala. Svu tu moć koju imate i vreme koje traćite na svoje dupe, trebali biste da usmerite ka spasavanju čovečanstva ! Zar Vam to nikad nije palo na pamet ? !

-Vidi samo ti te smelosti ! Da li ti znaš ko sve stoji iza mene ? Pa ti si jebeno luda ako misliš da ćeš proći nekažnjeno za ovo. A i kome se ti uopšte suprotstavljaš ? Ja sam noći proveo neprospavane, za vaše dobro, za tvoje dobro, ne za svoje? Ustajao u pet, nekad i u četiri. Pa ponekad čak i u tri. S  vremena na vreme ne bih ni spavao. Pa ti svi ljudi, to čovečanstvo o kome ti pričaš, oni su meni dužni! Svi ste mi dužni vaše živote, ti si mi dužna život!

-Evo opet isto sranje! Zašto ponovo izbegavate odgovor? Stado blentavih ovaca vi imate iza sebe, to nisu ljudi ! Zaprdeli pedeset i kusur godina, pa trebalo bi da vas je sramota bre! Zar mislite da tako jadnim izmontiranim skečevima možete da mažete oči ovom ostatku koji je ostao normalan! Kako vas nije sramota?!

- Ja sam Vama dao odgovor na Vaše pitanje, to što Vi mene ne slušate, to će ostati samo Vaš problem. Ipak, ja primećujem nešto, Vi ste vrlo agresivni, da li imate neki problem sa agresivnošću? Možda biste želeli da se smirite, pre nego što bude kasno?

-Da li je ovo pretnja kojom opet pokušavate da izbegnete odgovor? Sram vas bilo, matora drtina, a takav manipulator!

Mali, jezivi osmejak pretrčao mu je preko usta. Okrenuo se telom prema meni, a zatim se polako približavao, dok sam ja, sad već nepomično, sedela na krevetu. Prkos se raspršio u vazduhu, kao onaj balon od sapunice. Izgleda da je i on bio lažan, samo prividan. Na njegovo mesto došao je strah, potpuna skamenjenost. Na jednu ruku naslonjen, drugom mi je podigao gornji deo pidžame i vrhovima grubih prstiju dotakao kožu. Izneo je svoje najbolje moguće oružje - poniženje. Odgurnula sam mu ruku i počela da crvenim.

Hrabra. Hrabra.

-Da li je to takođe jedan način da izignorišete odgovor na moje pitanje?

Nastavio je da mi se približava sve dok mu glava nije izgledala kao naduvani balon koji preti da napravi krvavu eksploziju, nasmešio se, a zatim se okrenuo. Tako okrenut od nas izgledao je kao deo stene kojoj godine i godine zapljuskivanja ništa ne znače. More je samo nežna zavesa, talasi i pena preko grube površine padaju i slivaju se niz nju. Za jedan ljudski životni vek ova nasrtanja ne znače ništa i nikakvu razliku ne prave. Razliku prave tek milioni godina, a ja ih nemam. U mojim očima svaki napad je bezuspešan, i sve ovo nebitno.

Ustao je i usporenim koracima izašao iz stana, a mi smo nastavili da ležimo u krevetu. Učinilo mi se da treba da se pretvaramo da smo mrtvi. Pokušala sam da se smirim i da sakrijem nemir, ali drhtaji u glasu su me odali.

-Da li si zaključao? Možda bi trebalo da se zaključamo.

-Ne plaši se, samo ćuti, zaključano je.

Začulo se neko šuškanje ispred brave i pomislila sam da će sigurno ući ponovo, ne sećam se da smo zaključali, ali tako bih volela, samo da smo je zaključali. U tom trenutku kvaka se spusti i podigne, ali vrata ostaše zatvorena. Olakšanje.

Nesigurnim pokretima ruku i nogu, izvukla sam se iz kreveta i ustala u nesigurnu zonu. Krevet je bio ostrvo, pod je bio lava, znala sam da ću se ispeći. I dalje isti zastrašujući efekat senki grana šarao je po prozorskim zavesama, prsti su se njihali i uznemiravali me podsećanjem na pređašnji događaj. Opet sam osetila grubu kožu i zastrašujuće realne, umišljene dodire po stomaku.

Približila sam se prozoru, tako da sam mogla da provirim na ulicu. Mladić sa tamnom kosom i okruglim okvirima naočara stajao je pored drveta sa violinom u rukama. Gledajući pravo u mene, naslonio je violinu na drvo,  uzeo papirić i olovku, i nešto piskarao, povremeno mi uputivši pogled . Napravio je avion od papirića, a zatim ga poslao pravo u sobu. Nekom magijom, avion je prošao ispod prozorskih stakala i sleteo na pod pravo pored mene. Zgužvala sam ga i besno lansirala u kamin. Još mi je samo trebala jebena psihotična poezija još psihotičnijih voajera.

Začula se ogromna buka iza mene, koja me je odvratila od prozora. Lupanje, prasak, zatim zvuci otvaranja vrata. Ona su rasla, a ja sam se smanjivala. Rumeni, krupni i visoki dečaci, sa devojkama koje su držali za ruke. Devojke sa crvenim svilenim maramama oko vrata, dečaci sa crvenim ružama zabodenim u svoje kao ugalj crne, dugačke kapute. Ja znam, nije mi potrebno niko da mi kaže: svi oni su bili njegovi poklonici. Dečko sa cvikama okruglih okvira je, takođe, bio tu. Tužna melodija violine ispunila je prazan prostor između nas i jedno po jedno, svi iz dubokog hodnika su započeli svoj ritual. Približavajući se, grlili su me i gledali sa sažaljenjem. Sve me je podsećalo na neku sahranu, samo nisam mogla da shvatim da li prisustvujem svojoj ili nečijoj tuđoj.

Neznanje me nije mučilo dugo.

Ne znam u kom trenutku, ali mi smo nestali. Ja sam nestala. Mrak prošaran krvavim tragovima me je progutao. On je nestao. Bila sam sigurna da su ga izvukli kada sam bila zaokupljena letećim pisamcem, ni u jednom drugom trenutku. Čučnula sam i skupila se u položaj fetusa, smanjivši se kao zrno. Noge koje su me okruživale dale su mi dovoljno čistine da provirim ka kaminu. Papirić nije sasvim izgoreo. Na njemu je pisalo :

Koliko si, zaista, spremna udaraca
da primiš zarad svoje ideje?
Zar ne čuješ prigušen pucanj iza tvojih leđa,
U slepoočnicu tvoje Orhideje?

Otvorila sam se kao cvet, ponovo sam ležala na leđima.. Usne su mi bile suve. Boleli su me zraci svetlosti koju je vatra bacala ka meni.. A onda se mrak iznad mene otvorio, da vidi svojih ruku delo.

Татјана Јекић: СЕНКЕ ИЗ ДЕТИЊСТВА

Устајање, одлазак у школу, домаћи, играње са другарима, ноћ, купање пред спавање, серија у осам – кревет. Тако су текли Петрови дани. Уживао је у дану и светлости која се налазила свуда око њега и није му сметало ама баш ништа. Оно што га је мучило биле су проклето дуге ноћи. Често није смео ни да заспи јер је знао шта га тамо чека. Више ни сам није био сигуран да ли је то сан или јава. Деловало је тако реално, али када год би покушао да се пожали родитељима прекидали би га уверењима да тако нешто не може бити стварно.

Серија се завршила. Време је за спавање. Узалудно је и ове вечери покушавао да купи време и остане уз маму и тату бар неколико сати дуже.,,Можда се вечерас неће појавити'', мислио је дечак. Из тих мисли прекинула га је мама која га је љутитим гласом опомињала да је време за сан. „Ох, само то не, не поново!“

Уморни дечак дуго је покушавао да остане будан, не би ли тако избегао сан и оно што он носи са собом. Па, зар не би све било лакше да тих снова, дечије измишљотине или јаве, ма чега год, и нема! Уживао би као и свако друго дете. Ипак, умор га је савладао и дечак је утонуо у сан.

Идемо поново. У дворишту је и свуда око њега су другари. Дечији гласови одјекују улицом. Ево и Николе, дошао је да се играју заједно. Наравно да ће пристати. Коначно може да одахне, нема више чега да се боји. Па, није ово тако страшно, зар не? Кренуо је за њим, али у једном тренутку све нестаде. Нема више деце. Заједно са њима, нестала је и светлост. Сва радост која га је окруживала сада је изгубљена. Дечаку тада би јасно да се заварао и да јој ни ове вечери неће умаћи. Сунце је нестало. Налазио се у шуми. Ништа ново, свако дрво је на свом месту. Ништа се не мења. Зачу језиви пискав глас иза себе, који рече: „Сада си мој, нема више ни маме ни тате да те бране!“ . Стара, пунија жена, са повезаном марамом, поново га је јурила и покушавала да га се дочепа. Дечак поче да бежи. Језа је обузимала његово тело. Ни сам није знао одакле му снага да трчи таквом брзином. Баш у тренутку када је помислио да јој је умакао, он запе за грану која се испречила испред њега и слободе и паде на земљу. Језива старица приближавала му се грохотним смехом. Свестан да је сада крај, дечак поче да вришти и плаче. Знао је да више ништа не може да уради како би јој побегао. Старица га шчепа за руку и поче да га вуче са собом у таму.

Следеће чега се сећа био је мамин глас који га умирује и говори да је сада готово и да нема чега да се плаши. Кренуо је да попије воду. Лакнуло му је што је то био само сан и што је на сигурном. Али, у тренутку када је сипао воду, он спази сенку те старице у прозору. Од страха је нестао и глас. Преплашени дечак гледао је у сенку, без иједне речи, док су жмарци обузимали његово мало тело. Несвестан свега, он испусти чашу, и у том тренутку мајка уђе у кухињу и затече га у таквом стању. Поче да га грди и тако га дозва себи.Узалудно је било његово плакање и молба упућена мами да је отера. Говорила је дечаку да прекине са глупостима и да оде да спава јер крај прозора нема никога.

Године су прошле. Више ни он сам не памти када су мучне ноћне море нестале. Не сећа се више ни појединости тих снова. Једино што памти јесте да се након сваког сна сенка те старице појављивала крај прозора и да је нико сем њега то није видео.

Pavla Banjac: ČETIRI KADRA

Kadar prvi.

Otvoren prozor. Mir. Vetar.

Vetar, oštar, bez jeze. Zavese, lake, donekle prozirne, čiste. Leva ruka do zgloba, koščata, bela - (proleće će), posečenih noktiju. Prsti se pomeraju. Mali, kažiprst, domali, srednji, mali, domali, kažiprst, srednji, mali. Sa druge strane zavese - lice. Bledo, znatiželjno, suvo, mlado, umorno. Kapci koji se ne zatvaraju istom brzinom kojom se otvaraju. Beonjača crveni. Prsti se koče, dlan se grči u šaku. Opušta se. Krila okna se sudaraju, razdvajaju. Vetar vrišti, voda se prekuvala, ključala. Zavese gube ravnotežu, pojavljuju se, nestaju. Ruka upetljana u njih se bori - kažiprst, mali, kažiprst, srednji, domali. Oči se predaju, pogled - ka desno.

Kadar drugi.

Kroz otvoren prozor. Mir. Sneg.

Neko trči po kratkoj omraženoj travi. Neko trčeći sakuplja sneg koji leti u korpu za veš. Magla pripijena uz gust dim iz odžaka. Čuje se lupa prozora i čuje se seča drva. Jedno drvo, kamen, drugo drvo, kamen, treće drvo, četvrto. To što trči ne progovara. Zapinje. Blatnjavi se trava dijamanata. Koraci se nižu, ponavljaju. Uzdasi, magla, dim. Mokre vlasi spuštaju se niz desni obraz, jadogice i nos. Nos, usta, nos, usta, nos. Sneg se diči. Vetar peva himnu pobede. Crne gumene čizme utrčavaju u kuću.

Kadar treći.

Kroz ulazna vrata.

Blato se trči do kraja predsoblja. Vraća se. Crne čizme se izuvaju, stopala su zaboravila u njima čarape. Bose noge trčkaraju po mokrom drvenom podu. Braon boja škripi pod belinom tabana. Na stolu šolja, okrajak hleba i dva prljava tanjira. Stolnjak je levičar. Prozor je otvoren, zatvoren. Otvoren. Voda isparava. Neko gasi šporet, seda na stolicu. Stolica je neudobna. Neko ustaje. Neko ponovo pali šporet. Ringla pored se žari. Sat se preglasno sekunda. Ruke se ponovo pojavljuju. One iste, bele, do lakta. Leva se greje o desnu ringlu, desna se greje o levu. Leva drhti. Desna se odgrčila. Potrajaće. U levom kraju sobe - ogledalo.

Kadar četvrti.

Kroz ogledalo.

Tabani se spašavaju od leda kamena. Uzdižu se levi, desni, levi, levi, oba gore, desni, levi. Crno u beonjači se posmatra. Ruke od lakta do ramena prekrivene belom svilom. Raspršena pod vetrom, sudara se u ogledalu sa prozirom od zavesa. Igraju, igraju, igraju. Stopala se trkaju do prve sobe. Iz nje do druge. Iz nje do sledeće. Zaustavljaju se na crne pločice. Svila pada niz ledeno telo, na ledeni mermer. Stopala gaze u belu keramiku, niz njih se sliva četrdeset i pet stepeni. Krilo prozora lupa. Voda se sliva niz čelo, grudi i butine, upada u usta. Ogledalo magli.

Марија Бошковић: САМО ЈЕДАН СЛОБОДАН ДАН

Устајем.

Напољу је сунчано и ведро, леп дан за шетњу по природи у себи мислим – о, да савршено, слободан дан, уживаћу поред реке. Опуштање, мир, спокој, апсолутнуо сви фактори су ту.

Напокон!

   Ова недеља била је врло напорна,ужасно тешки дани на послу, директор је мрзовољан и мрк, посебно ових дана и наравно, ко би најпре осетио ту мрзовољу? Радници.

-          Боже, колико сам само пута у току те недеље пожелела да са сам ваздух, да сам ту, али да ме нико не види.

Толико грубих речи, толико високих тонова...одзвањало ми је све то у глави данима.

-          Ех, да имам неки чаробни штапић...

Потребан ми је био тај слободан дан, и то баш такав.

Спремам се и одлазим у шетњицу.

-          Ух - мислим у себи – главу ћу одморити, сешћу крај реке и медитираћу.

Све је деловало идилично, рајски врт, шаренило, мирисни ливадски тепих се пружао предамном, река боје тиркиза, небо сјајно и ведро.

Мој мир прекида чудан звук. Личео је мекетање, као да је било неко стадо оваца или коза у близини.

По природи сам врло радознала особа, интересовало ме је да ли сам у праву и ко чува стадо, ако јесам, а можда је у стаду и неко мало јаре или јагње које бих помазила.

Ноге су ме носиле ка том жбуну одакле је допирао звук. Корачала сам лагано, разгледајући околину око себе. Кад зађох мало иза жбуна, гле чуда!

Мој колега са посла је био чувар тог стада, чобанин.

Јесам се изненадила мало, јер ипак човек ради на озбиљној позицији, долази у оделу на посао, господин, а овде је изгледао потпуно другачије.

-          Откуд ти овде са стадом ? Питам.

-          Дојадило ми је све, пукао сам, нисам могао да поднесем притисак више ни дана, чуваћу своје стадо козица, то је одмор за душу, веруј ми – уз грохотан смех говорећи.

-          Разумем те у потпуности – кажем, него није то оно најчудније.

Угледах једног страшног јарца који ми је заличео на шефа, горд и поносан неки јарац.

И пре него што сам било шта изустила, колега рече:

-          Морао сам и друштво повести, ако ме разумеш!

Грохотом се смејући поново.

Е , то је заиста било чудно, али признајем, донекле сам се веселила и сама тој слици.

Звони ми аларм.

Будим се.                                                                                               

Sofija Mijatov: SAN

Kamenčići, planktoni,alge. Moja stopala, moje ruke. Udarac u glavu, panika. Čudno, ne nedostaje mi vazduha ali ću se udaviti. Udaviću se sto posto. Koliko lepih boja. Zelena, plava, žuta, neko svetlucanje vode, kamenčići svih boja.. okret! Odjednom nebo, vedro plavo nebo, nebo puno vazduha. Lice mi se približava površini, voda se razdvaja preko mog lica kao da  Mojsije lično stoji uvrh mog čela. More je toplo i mirno, vazduh mi ispunjava pluća i svaku poru tela. Suva sam,a u vodi sam.

“Nije tvoje vreme”, reče neki glas.

Znam da je ženski ali ne zvuči kao žena. Nije u mojoj glavi, uvežbana sam da prepoznam to. Čiji je glas? Savršeno miran i u sebe siguran glas.

“Nije tvoje vreme, izlazi!”

Puzim preko kamenčića u plićaku, žuljaju mi kolena. Plaža je peščana, mrzim jebeni pesak. Svuda se uvuče, čak u pluća, pa skripiš dok dišeš. Uvuče se i u glavu, pa me misli grebu. Dižem pogled, dah zastaje. Crkva, bela crkva. Ne, nije crkva. Izgleda kao grčki hram ali ja znam da je crkva. Otkud znam? Znam. Znam i da ima nešto važno ispod nje. Ne mogu da siđem dole, ugušiće me nadzemni svet. Sešće mi na grudi. Ali to je dole tako važno, važnije od najuzvišenije misli. Klasje se njiše iza crkve, a ispod letnjeg ravničarskog neba pred smrkavanje, vreme je žetve. Ali to žito neće niko ovrći, nije zato rodilo. Otkud žito iza mora?!

***

Raskrsnica. Eno mi je kuća, dobro. Evo je Latisana. Ima pege kao hijena. Latisana je hijena, a konj. Ima i glavu kao hijena ali uzjašiću. Ali Latisana je uginula kada se ždrebila. Pa da, zato ima glavu hijene. Žensko sedlo. Ma ne umem da jašem po strani! Ipak jesam. Ispade mi sobna papuča. Ispala mi je papuča, stani! De su jebene uzde?! Stani, hoću moju papuču! Sa užasom primećujemda sam gost u sopstvenoj kući. Konstatujem to i na glas. Ja sam gost u sopstvenoj kući!

***

Ružičnjak je prekopan. Na verandi je sve prekriveno belim plahtama. Vazduh je ispunjen upozorenjem da više nema nikoga. Nemoguće da nema nikoga. Alo! Udari me užas kao pesnicom u stomak. Jedna soba, druga soba, treća soba. Plahte. Plahte. Plahte. Vrtim se u krug. Ko je bre pravio ovu kuću da se stalno vrtimo u krug?! Čula sam da je baka došla na odmor- Odmor od čega?! Od smrti Sofija! Užas. Dakle, ona će sigurno znati šta se dešava. Uvek je sve znala, a i šta poduzeti. Kreću mi suze, pucaju šavovi, ispašće mi emocije! Eno je u kuhinji. Trči! Ala je daleko kuhinja. Plivaću do kuhinje, brže je. A ona ćuti i gleda me.  „ A Bog kao Bog, samo ćuti i gleda..“

***

Znam šta ću. Nju ću baciti ajkulama i plakaću. Plakaću nad svojim nečoveštvom. A njega će mi uzeti i plakaću. Plakaću i duša će mi cureti iz očiju i mrzeću svakog koga sretenem, a ko ne nariče za njim kao ja.  Plačem i sada i ne plašim se ničega i nikoga. U kući sam koju tako dobro znam,a prvi put gledam. Otvaram vrata i izlazim na jadransku obalu koju sam videla bezbroj puta i sada znam da sanjam. More moje, sive stene i slana vodo! Stojim na steni, talasi u buri besno tuku obalu nadajući se da će me uzeti kao dug. Lijanderi se penju po vili na obali mora. Koga sam volela, kome sam služila? Moja duša ima hiljadu godina i ne krije to od mene ali kada je pitam šta si zgrešila pa sad ovo živimo – ćuti. „ A Bog kao Bog, samo ćuti i gleda..“

***

Gradski prevoz. Eno je! Sedi na prvom sedištu s leve strane. Posmatram je pomno, okrenuta mi je leđima. Kosa joj pada po ledjima dok sedi uspavno u sedištu leđima uopšte ne dodirujući sedište. Sedište i njena ledja su dve potpuno paralelne površine. Leđa prava ali ramena povijena kao da nosi svet na ramenima. Šta misli ko je ona?! Želim da joj odsečem kosu. Glupača. Gle koliko tašnu ima u krilu. Šta li ima unutra? Pištolj zasigurno, a verovatno i kišobran. Ima i knjigu, neku koju svuda nosi,a nikad ne čita jer sigurno smatra pametnica da je bolje pričati sa ljudima. Strah nosi sto posto, to je štiti od života bolje od pištolja. Eno je okreće se.. To sam ja! Tup bol u glavi koji zatvara oči. Gleda u mene! To sam ja! Tup bol. Moram da vidim. Tup bol. Kamenčići, planktoni,alge. Moja stopala, moje ruke. Udarac u glavu, panika.

“Ne mogu više, čak šta više neću!”

“Nije tvoje vreme”, reče neki glas. “Nije tvoje vreme, izlazi!”

Branislav Aleksić: IDJVIDEOS

Prelazim ulicu na Slaviji. Pusta je. Ulazim u hotel. Ne javljam se na recepciju. Soba je 439. Vrata nemaju kvaku. Karton presavijen na četiri dela ih drži. Ispred mene izleće muška osoba. To je drugar iz osnovne škole. Dugo ga nisam video. Otkud uopšte on? Viče: "Ajmooo ciganiiii!" Grli me. Ima majicu na kojoj piše "Delije". Izgleda da sam došao na Zvezdinu utakmicu. Na televizoru ide pjesma "Čija si?" To ne zvuči kao pjesma za ispraćaj na utakmicu. Na stolu je boca viskija. Ulazi Henri Kavil. Obučen je kao u ovoj poslednjoj seriji koju je snimio. Boca je poluprazna. Kroz glavu još jedna misao. Ako izadjemo u grad sa Henrijem ništa od ženskih pogleda za nas. Jao, evo ga i Merlin na televizoru sa svojim hitom. Henri se smeška. Godi mu što ga je Dino opjevao. Narcis. Okrećem na Balaševića, mora se jako sa ovim Kriptoncima. Kako krenu Đorđe tako udje u sobu i jedan kolega sa faksa. Lala. Nisam još uvjek siguran da li crvena ili žuta. Flaša je prazna. Odoh kupiti drugu. Henri navodno nema love. A mi studenstka sirotinja imamo. Gad. Ostavljam ih u sobi. Lala pokušava nagovoriti Henrija da uđe u neku studentsku organizaciju, da glume revolucionare. Henri će verovatno pristati. Žene vole revolucionare. Moj školski ih nešto psuje. Maše sa Cvetkovićevom knjigom. Pjan garant. Krenuh put lifta. U njega ulazi plavokosa djevojka. Ubrzah korak. Približavam se. Krao sam plavetnilo njene kose i sipao u svoje oči. Vrata su se zatvorila. Oči zatamnile. Potrčah niz stepenice. Izletih u prizemlje i udostojih korak. Ona se nađe ispred mene. Skamenih se. Htedoh...Prođoh pored nje. Izašao sam iz hotela. Nešto gunđam sebi u bradu. Ne gledam kuda idem. Pravo pod autobus. Na njemu je pisalo 22a. Nažalost preživeh. Ustadoh i vratih se gundjanju. Sada sam počeo i mlatiti rukama. Autobus nastavi. Putnici se prekrstiše. Kupih piće i po izlasku iz radnje sedoh na klupu da odmorim. Čini mi se da sam nešto slomio. Nailazi muzičar. "Dolazi noć, gasi se dan..." Ne ovo se ne dešava. Odbijam da verujem u ovaj sled događaja. Vraćam se u hotel. Muzičar me prati pogledom. Soba puna dima. Tu je jedan momak. Podseća na Gusenicu iz Alise. Dimi li dimi. Otvaram prozor. Henri pita ima li kusura. Nema. Podiže zdravicu. Na televizoru Radiša Marković. Školski razbi flašu. Lala uvenu. Gusenica se zagrcnu. Henri skide majicu. Ja izadjoh napolje. Nada i očaj ljubavi su dvije.

Tamara Radević: VLASINSKO JEZERO

Vlasinsko jezero, jul 2008.

Grom. Tras! Nebo se razbilo. Mrak. Crno.

Zagasiti, crveni oblaci. Kao požar. Ili dim. Kao da će sneg. Četiri zida. Jedan prozor.

Zid je neke neboje. Pukotina. Nema krova. Duva vetar. Šššš...

Gde je krov? Kuc, kuc. Urlik vetra. Gde sam? Grana kuca na prozor. Kuc, kuc! Mama! Trudna. Bum bum! Grana kao ruka mrtvaca. Dugački prsti. Tup, tup, tup, tup! Grana će razbiti prozor.

Tras!

Munja. Bljesak. Belo. Veliki okrugao stomak. Stomak i sestra u njemu, mlađa. Sa rogovima i repićem.

Opet crno. Muk. Smeh. Nebo se razbilo. Tras! Vrištim ali se ne čuje.

⃰

Sopstveno vrištanje me nije probudilo. Mama je. Plakala sam i molila je da zove našeg sveštenika, oca Miodraga. Bilo je kasno, rekla je da ne brinem, zvaće ujutru. Brzo će jutro. (A jutro nikada sporije nije došlo…)

Mislila sam da ću zaboraviti ovu noćnu moru čim se probudim, ali nisam. Nisam ni sutradan, ni za nedelju dana, ni mesec, ni godinu, ni dve… ni evo, dvanaest godina kasnije…

⃰

(Ljudi uvek pričaju kako trebamo izbaciti iz sebe ono što nas muči, na koji god način: pričom, slikom, fotografijom, pesmom, muzikom, jednostavno razgovorom… Kao da je to izvor koji možemo da iscrpimo potpuno. – E pa, bio bi red sad već da proradi u ovom slučaju, ha ha.)

Vanja Popović: SWEET DREAMS

Ranijih godina, mnogo sam sanjao. Jedan od mojih najčešćih snova sastojao se od sledećih komponenata:

Čovek, komada jedan

Put, takođe komada jedan

Neizvesnost, nemerljiva

Auto/kamion ili ništa (ovde ćemo izuzeti brojenje)

Što se tiče prve tačke, taj čovek sam, naravno, bio ja, Holgar. Ležao sam potrbuške sa ispruženim rukama, raskrečen kao morska zvezda i, kako to obično biva, bio paralizovan, nekada potpuno, nekada delimično- pri čemu sam mogao da pomerim samo glavu ili prste.

Put je bio novoizgrađen i vrlo pogodan za potrebe saobraćaja, kog skoro nikad nije bilo. Na početku sam bio sam samcit, na putu, dobro obeleženom, usred nedođije, koja je ličila na pustinju, neku američku. Kao za potrebe blokbastera, u daljini se naziralo i neko uzvišenje Stenovite planine (ne znam kako).

Najbitniji deo sna je onaj na kome ću se najviše zadržati. Neizvesnost, treća i najveća tačka od svih ostalih. Da nije bilo nje, san zapravo ne bi imao smisla. Pomešana sa ludačkim strahom, dobijala je odlike horora. Ležao sam na putu, sam i prepušten sudbini i čekao da nešto dođe iz nekog smera. Zapravo, treća i četvrta tačka se prepliću, jer najčešće iz očekivanog smera nije dolazilo ništa, a ja sam ostajao tu smoren, izludeo od straha i nepregažen. Bio sam izmrcvaren od pokušaja da tek izraslim noktima dohvatim ivicu puta i odvučem se na sigurno, što se retko dešavalo. Postojala je samo mogućnost da ostanem da ležim tu kao budala, bez svedoka i smrti ili da mi u susret krene neko vozilo (auto ili kamion), ali bi tu režiser moje podsvesti uvek prekinuo scenu i ja bih se budio, opet čitav. Nije mi falila ni dlaka s glave. Samo sam se setio divnog puta sa odličnom horizontalnom signalizacijom u nedođiji i poželeo da takvi putevi postoje svuda.

Međutim, jednu od tih varijanata snova posebno bih istakao. To je onda kad se tik do mene, dok sam glumio ležećeg policajca, i dok je sve teklo usporeno i otegnuto (skoro paralizovano, kakav sam i ja bio), iznenada zaustavio ogromni kamion. Otišao sam malo predaleko. Najpre sam čuo strašno trubljenje, a onda, uz velike napore, uspeo da pomerim glavu i posmatram vozilo kako mi se približava. Bio sam umoran i pun nade, da je ovo što dolazi, upravo ono što će mi okončati muke ležanja. Nema šanse da vozač pomisli na čoveka koji u ovoj zabiti leži nasred puta, a ne da on još i postoji. Preći će preko mene kao preko suve grančice. Ćiribu ćiriba, nema više neizvesnosti. Ali, kao za baksuz, vozač ne samo da me je primetio, nego je i zaustavio kamion. Video sam ga kako izlazi. Neće valjda da priča sa mnom, užas.

-Ho- ho- ho, šta radiš tu, sinak?

Bio je to Deda Mraz sa reklame za koka- kolu.

-Evo ležim malo, odmaram. Uz to sam i paralisan.

-Kako se zoveš?

-Holgar.

-Lepo, lepo. Ho-Ho-Holgare, reci šta dedica može da učini za tebe. Vreme je darivanja. Mogu da ti ostvarim bilo koju želju u snu.

-E moj dedice, najviše bih voleo da snova uopšte nema. Ali ti to ne možeš da mi ostvariš.

Film se polako prekidao i za sobom ostavljao otegnut dedamrazovski smeh koji je polako beledeo. Nasmejao sam se, misleći na taj čudni razgovor. Dan mi je prošao brzo, u ispunjavanju obaveza. A onda sam legao da spavam. Nije bilo poznatog „pejzaža“, puta, ni mene, samo neko čudno zujanje i sivilo, sa mnoštvom pahuljica. Veza između mene i sna se prekinula i bio sam osuđen da posmatram izgubljeni signal u mojoj glavi. Probudio sam se umorniji nego ikada i dan se odvijao na isti način kao i prethodni. Vremenom sam se zaželeo one predivne ceste. Čak mi ni neizvesnost nije stvarala problem. Nabrajao sam na desetine čudnih vozila, što stvarnih, što izmišljenih, koje sam priželjkivao da mi krenu u susret. Ali, nikada više nisam sanjao. Izgleda da je Deda Mraz bio stvaran. Ho-ho-ho.

Ивана Јањић: КИШНИ ЧОВЕК

16.05.2014.

Стоји поред прозора, али не гледа у њега, већ кроз њега, мада ми се чини да јој мисли сежу далеко изван видокруга. Гризе усну, а онда се насмеје, отвори уста, па их поново затвори. Па понови то још неколико пута, а ја ћутим и чекам, јер ми се чини да би моје речи поквариле магију. У чему је магија? Не знам, али има је.

"Још један од бескрајних, сивих дана.", проговори коначно. Протресе главу, насмеје се и погледа радознало у мене. "Мада, кад мало боље размислим, зар нису сви такви у последње време?" Полако седа у турски сед и тек незнатно окрене главу према телевизору на ком иду вести о новој штети коју су поплаве начиниле. Поново враћа поглед ка прозору. "Никоме се не свиђа ова киша која непрекидно пљушти, па испуњава станове, видике и улице, али мени се допада."

Ћутимо. Ћутимо баш дуго.

"Сећам се да ми је Мајка рекла да киша пада како би спрала све што је лоше, али ако пада већ оволико дуго, колико су много људи онда згрешили?" Слеже раменима, протресе главу, и ту је, знам да је знам, али не знам откуд. Ту је, на врху језика, тачно под прстима, на рубовима свих мојих сећања. "Не знам." Насмеје се нервозно. Знам је. Знам да је знам. "Управо сам схватила да ја не знам баш много тога. Знам много глупавих ствари које ничему не служе."

Поново клима главом, а онда ме погледа очима пуних суза.

"Знаш, често се деси да седим у учионици и слушам вику и смех људи око себе. Раније сам мислила да мисли не престају да ми се крећу по глави и да праве заглушујућу буку. Али, знаш шта? Нема буке." Једна суза се тврдоглаво бори против трепавица. Слепљује их једну за другу. "Нема збрке. Нема мисли. Само обична, додуше заглушујућа тишина. Људи мисле да сам толико никаква, како каже Мики, јер не могу да престанем да размишљам, а заправо, мозак ми је празан. И толико тих." Готово да шапуће последње речи. "Ужасавајуће тих. Данима могу да седим или лежим у кревету и да не радим ништа." Сузе ипак побеђују, а трепавице поражено остају слепљене. Прелази преко образа, остављајући слан траг по својој скорашњој путањи.

"Ћутим и гледам у једну тачку и плачем. Плачем, а не знам због чега. Напољу је бука, а мој живот је тих. Напољу су поплаве, урагани, земљотреси, цунамији, а у мени? У мени је само рупа која нема дна. Нема ни почетак ни крај."

Пожелим да је утешим, али не знам како бих. Има у њој нешто што ми је толико блиско да осећам да је разумем до последње капљице крви, а опет нешто толико титраво и ломљиво да ми се чини да би је један додир сломио, а ветар је разнео у неслућене даљине.

Ћутимо неколико минута, сузе се полако утркују једна са другом. А онда поново почиње, тихо, готово неразумљиво.

"На телевизору је ишао филм о неким људима који су се после четрдесет година поново срели и добили прилику да остаре заједно. Сетила сам се како је Мајка остала удовица са 26 година и да се никада више није заљубила или удала, а умрла је у 87. години. И сећам се њене реченице: 'Претпостављам да би било лепо имати некога, али заиста се више не сећам како је то..." Готово да је била на самрти, а ја сам јој наивно обећала да ћу ја то учинити. И за себе и за њу. Али видиш", каже, док нежно брише новонасталу сузу, "можда јесам обећала да ћу да будем искрена и отворена, али ја то не могу. Не могу ја да будем ја и да се отворим некоме и пристанем да остарим са неким јер... Не желим то." Клима главом, а онда дуго ћути. "Не желим то. Гледала сам двоје људи које толико волим како старе заједно, мрзећи оно друго из дна душе. Гледала сам како проводе дане у тишини, желећи да су на било ком другом месту на свету, са било којом другом особом."

Поново смо ћутале. Она зато што је рекла много, а ја зато што није постојала иједна добра, корисна, утешна реч коју бих јој могла поклонити.

Капи кише које су добовале по прозору спречавале су нас да видимо шта се дешава напољу. Сузе које су добовале по образима спречавале су нас да видимо шта се дешава у она три метра која су стајала између нас.

Насмејала се. "Поново изгледам као да ћу извршити самоубиство. Али не брини, нећу. Бар овај пут не. Вечерас Гога долази кући, и то је лепо. То ми је светло на крају тунела."

А онда је магија разбијена. Ту је, на дохват руке, и ја таман изустим да кажем нешто кад

звр

зврр

звррр

зврррр

"Хајде, дижи се, закаснићемо у цркву", провлачи се Гогин глас кроз рубове сна, кроз једноцентиметарски размак између врата и пода, кроз кроз моје сузе, кроз њене сузе, низ ћебе које свлачи са мене. И таман кад заустим да је замолим да сачека само мало, само да јој кажем да знам, да знам ко је; Гога ме повлачи за руку и следећег момента све одлази у заборав.  

6. SAN

U narednoj temi, zadatak će biti da napišete priču na osnovu jednog svog sna.

San je jedan od najvećih tema u književnosti; jedan od najčešćih motiva i narativnih postupaka; kao i jedan od najvećih stilskih izazova, usled svoje alogične strukture i grotesknih vizija. U ovom zadatku vaš izazov sastojaće se u tome da jedan nelinearan, bizaran i hermetičan sadržaj oblikovan od strane vaše podsvesti pretvorite u umetnički oblikovanu kratku priču.

Vaša priča može biti koherentna i kauzalna, ali može i oponašati alogičnu, nadrealnu kompoziciju samih snova. Kao i do sada, ne postoje dodatna stilska ograničenja u pisanju ovog zadatka, ali vam skrećemo pažnju da bi ovo možda bila odlična prilika da za oblikovanje priče koristite i različte vantekstualne elemente (ilustracije, crteže, YT klipove, audio snimke...) kako biste dočarali "snovitost" svog rada.

***

Rok za slanje radova je petak, 10. januar. Naredni čas održaće se u utorak, 14. januara. 

Srećno pisanje!

Milan Tica: CAKUM-PAKUM (Pepeljuga)

Sluzava, zelena tečnost klizila je postepeno niz ivice belog porcelana, spuštajući se u kotlinu, pritom ostavljajući za sobom blede obrise koji bi pod teretom vremena potpuno iščezli. Otezanje te sluzave materije nije bilo ugodno posmatrati, uprkos gipkosti njenog vijugavog spusta, ono je odavalo utisak teskobe i žala zbog čina rascepljenja – koje je bilo konačno i nepovratno. Patnje ovom mukotrpnom procesu prekraćivalo bi razlučivanje tečnosti po celoj površini hitrim zamasima, a potom i detaljnim uglancavanjem. Na kraju bi se u pomoć dozivala voda koja bi poput divlje horde sjurila i smaknula svakog uljeza koji se do tog trenutka šepurio na prozirnom porcelnaskom klizištu i odvukla ga sa sobom u kovitlac. Bila je to sedma WC šolja od jutros, koju je izribala Pepeljuga, a sam Bog zna koja po redu otkad obavlja dužnost čistačice u hotelu Panorama u istočnom delu Hajdelberga. Ovde smo je zatekli iznurenu i osuta lica od raznoraznih hemikalija sa kojima rukuje dok otklanja tragove boravka raznih varvara koji svojom aljakavošču iznova obaraju rekorde. Baš prošle nedelje je u sobi 103 odseo neki, kako Pepeljuga u šali voli da kaže; „puritanac“ i za sobom ostavio rusvaj kosmičkih razmera; gde je zavesa imala svojstvo stolnjaka, krevet trpezarijskog stola, a WC šolja funkciju kante za otpatke. „Znaš kad bih trpela ovo da me ne plaćaju ovako? – nikada!“ – govorila bi Pepeljuga gospođi Šenhauzen kod koje je stanovala otkad je panonske ravnice zamenila bajkovitim krajolicima pokrajine Baden-Virtemberg. Za one koji ne znaju, a planiraju ostati uz ovu, nimalo lepršavu priču, valja napomenuti da je pre Panonije, Pepeljuga obitavala na dvoru, sa kog je proterana usled jednog, blago rečeno, paprenog incidenta. I baš pošto je naša junakinja završila sa ribanjem sedme WC šolje i uputila se sa istom namerom u apartman 111, desilo se sledeće; zazvonio je telefon, a na vezi je bio gospodin Bedrolih, Pepeljugin nadređeni, koji ju je zamolio da što pre dođe na dvorac Hajdelberg – svojevrsnu turističku atrakciju grada –  jer im treba ispomoć. Pepeljuga se nakon četvrt časa našla pred zidinama velelepnog zdanja izrađenog u gotsko-renesansnom stilu, koje se nalazilo na uzvišenju iznad grada, obgrljeno šumom i sa pogledom na reku Nekar. Danas je pristup turistima bio onemogućen, no objekat nikako nije zujao prazan, jer je na na desetine čistačica jurcalo odajama briskajući, ribajući i uglancavajući svaki milimetar prostora, zbog sutrašnjeg dolaska uvaženih lica. Pepeljuga je bila zadužena za jedan omanji salon. Navukla je gumene rukavice i bacila se ne posao. Renesansni liveni teraco kao podna obloga nije bio naročito izazovan za nju. Zbog anti-reljefne strukture, bio je vrlo lak za održavanje, te bi nakon dva brisanja nakvašenom krpom pod bio spreman za lizanje. Sa rustičnih stvarčica je još lakše skinuta prašina, dok je jedini teži posao predstavljalo glancanje dve ogromne slike čija su platna bila isflekana muvljim upljuvcima. Pošto je završila sa sređivanjem salona, Pepeljuga je zatvorila vrata, ostavši unutar prostorije koja je mirisala na sredstvo za pranje prozora. Šta li je ova devojka radila u sveže sređenoj prostoriji, saznaćemo tek narednog dana, kada se na hajdelberškom dvoru tokom svečanog prijema, govorilo ni manje ni više nego o njoj. Gosti iz inostrastva su pristizali, zveketanje čaša je odjekivalo enterijerom, a jednog fino odevenog mladića privukao je razgvor nekoliko lokalaca. Zapravo rečenica koju je izgovorio jedan omanji pirgavi plavušan, totalno ga je ošamutila, a ona je glasila: „Juče je tetka sređivala po dvorcu za današnji prijem i rekla nam je da je neka ludača uhvaćena kako u jednom od salona onaniše dok se prska sredstvom za prozore po faci“. Sagovornici bi prasnuli u smeh, međutim mladiću koji je prisluškivao ništa nije bilo ni smešno ni zabavno, jer je odmah znao o kome je reč. Setio se svoje bivše izabranice Pepeljuge, čijoj se lepoti toliko divio, koju je na dvor doveo sa tolikim ushićenjem, da bi se na kraju ispostavilo da je ona obična fetišarka kojoj posebno zadvoljstvo pričinjavaju lično očišćene odaje neke veličanstvene građevine.

Anabela Kuridža: PREDOČENI SNOVI (Lepotica i zver)

U meni je oduvek buktala želja za čudesnim koja je gasla pod pepelom svakodnevnog, ali opet iznova i iznova nalazila način da se upali. U mojim očima postojao je svet koji sam želela pred sobom umesto onog koji sam imala prilike da gledam iz dana u dan. Od njega sam bežala u ovaj svoj koji me je glasno dozivao, toliko glasno da za ovaj oko sebe više i nisam imala uši. Ne pristajući na njihovo veliko, za mene nemerljivo, tragala za obličjem koje nosi u sebi istu vatru od koje i sama postojim.

Poslednja misao pre nego što bih sklopila oči, još uvek gledajući u njegove, a prva kad bih ih jutrom otvarala, gledajući opet pred sobom ovog čoveka, bila je: „Hvala ti  što si mi snove istrgao iz snova i stavio mi ih pred oči.“

Verujem da se svako malo dogodi nešto što radimo poslednji put, a da toga nismo ni svesni. Tako sam i ja tog jutra pomislila po ko zna koji put: “Hvala ti što si mi snove istrgao  iz snova i stavio mi ih pred oči.”, a tu noć nisam ni sklopila oči gušeći se u shvatanju koliko je prokletstvo gledati tamo gde nema šta da se vidi.

Tog popodneva obrezivala sam ruže u našem vrtu, a potom brisala prašinu na policama u biblioteci.

„Nećeš verovati šta mi se dogodilo!“, govorila sam mu.

„Šta sad bi?“, odgovorio mi je kroz smešak.

„Zaboravih da ti kažem... Ona ruža.. Juče smo je komentarisali da je najlepša u vrtu.. Krivo sam je zasekla i slomila joj se stabljika. Nekako mi je baš žao, ali hajd' koliko ih ima...“, nastavila sam da brišem prašinu.

 Dok sam se okretala, očekujući „Nema veze.“, „Strašna stvar Bella..“ ili bar ono mumlanje kojim se svako od nas služi kad baš nema šta da se kaže, videla sam nešto što još nikad nisam... htela videti. Videla sam svog čoveka kako se pretvara u Zver. Videla sam kako se  pretvara u razjarenu zver, naspram koje sam bila toliko sićušna, ništavna i smrtna, a pred kojom do tad u smrt nisam verovala. Knjige su letele po biblioteci, a ja sam stajala ukočenog pogleda uprtog u prizor pred sobom. Uprtog u onaj prizor od juče kad nisam sklonila sto odmah nakon ručka, pa su reči bile bodeži. Pogleda uprtog u onaj četvrtak kad sam videla očeva leđa na našoj kapiji kad je rekao „Bella, možda treba da razmisliš...“ Ostajala sam pogleda uprtog u prošli januar i moje bose tabane zarivene u sneg, dok sam čekala da kaže: „Sad možeš ući.“ Ostajala sam pogleda uprtog u Zver sa kojom sam živela košmar verujući da je san.

Izmišljala sam svoje svetove i tamo gde je trebala da stoji crno bela slika, farbala sam je žutom, zelenom, crvenom. Farbala sam je svojim bojama za koje nazivi i ne postoje, najlepšim bojama koje je moje oko ikada videlo. Bojila sam ih je poput deteta, prelazeći linije bez da to vidim, diveći se umetničkom delu koje stvaram. Rasipala sam se cela, nekad po crnoj, nekad po beloj hartiji. Dizala sam gradove na ruševinama i verovala da život u njima postoji. Slivala sam se u kalupe u koje nisam mogla da stanem, ne osećajući da me išta steže. Zalivala sam korov verujući da će izrasti u cveće. Milovala sam zver verujući u pitomost.

Danas, dok ležim na boku, gledajući u praznu, zasukanu posteljinu pred sobom, shvatam da posle nekih buđenja najmanje što boli je razdvajanje kapaka. Boli sve ono što je ostalo iza njih kada su se razdvojili. Od slika stvaranih u najlepšim bojama ostale su samo crno-bele nijanse, od portreta slikanih do najsitnijeg detalja ostale su samo skice, a od potpunih ličnosti samo siluete koje ni širom razjapljenih očiju više ne prepoznajem.

I danas, dok i dalje ležim na boku, gledajući praznu, zasukanu posteljinu pred sobom, govorim: „Hvala ti što si mi snove istrgao iz snova i stavio mi ih pred oči.“ A dlanovi i dalje ostaju bespomoćno raskolačeni čekajući neke nove dlanove i verujući u još jedno sutra. I tako sutra.

I sutra.

I sutra.

Dajana Rastović: CRVENKAPI U NASLEĐE

Dok je šetala poznatim prilazom, ženi se činilo da sve oko nje škripi. Škripalo je lišće koje je padalo na zemlju nakon što ga je vetar nemilosrdno otkinuo sa grane i slao u svim pravcima, škripale su daske pod njenim nogama, crepovi na kućama. Znala je da će zaškripati i reza na vratima kada ona posegne za njom, kao i prvih pet koraka na prašnjavom i već oronulom podu.

„Hajde, Crvenkapice!“, uzviknula je, okrenuvši se prema svojoj ćerci koja je digla ruke i gledala u oblačno nebo. „Brzo, brzo, brzo! Dođi da ti mama pokaže nešto.“

Kada je zakoračila u kuću, a pod njenim nogama zaškripale podne daske i tuga koja se, poput prašine, ponovo digla u vazduh i izvesno vreme nastavila da lebdi, žena se nasmejala. Sve je bilo toliko poznato. I posteljina na krevetu na kom je njena baka ranije spavala, peškiri uredno posloženi u kredencu, a gotovo da je samu sebe prevarila na delić sekunde osetivši miris marmelade pri ulasku u kuhinju.

Devojčica je trčala po sobi, a onda ju je mama pozvala i smestila pored sebe na krevet. I tada je devojčica ugledala prabakinu sliku, a njene (već ionako krupne oči) postale su toliko velike da se majci učinilo da bi čitav univerzum mogla da smesti u njih. A sa druge strane, na već požuteloj hartiji, iste takve oči su joj uzvraćale pogled.

„E vidiš“, rekla je mama nežno i zakačila joj pramen kose za uvo, „ovo je tvoja prabaka. Da, ona koju je pojeo strašni vuk. Ali baka je bila hrabra i pametna, baš kao što si i ti, i uspela je da se spase. I rešila da počne da živi život punim plućima! Vidiš pušku na zidu, Crvenkapice? To je baka kupila da može da se spasi od vukova, i svih ostalih zveri. A onu tamo diplomu? Što stoji na najvišoj polici? E to je od dana kada je tvoja mama završila školu. A onaj tamo džemper? Bila je to prva stvar koju sam ikada sašila. A ovaj orman koji ne može da se zatvori? To mamina venčanica pokušava da izađe napolje... “ I pričala je mama svojoj devojčici dugo, dugo, iako je ona opčinjeno gledala u sliku svoje dvojnice.

Nastavila je mama da priča minutima, a već se i sumrak hvatao na prozore i lenjo pružao svoje pipke u dnevnu sobu kada je konačno pogledala svoju ćerku sa osmehom i ućutala. Zašto je to radila? Zato što je morala da obnavlja uspomene, jer je to bio jedini način da ih sačuva, i za sebe i za druge. Jer koliko god verovali da ćemo neke stvari zauvek nositi u sebi, sve one vremenom proklize kroz prste i vetar ih odnese. Pričala je jer je verovala da je najveća šteta to što njena ćerka nikada nije upoznala svoju prabaku. Pričala je, jer je verovala da je i ona sama nikada ne sme zaboraviti.

„A ovo ovde? Što ti nosiš?“, upitala je, pokazujući na crveni ogrtač obmotan oko krhkih ćerkinih ramena. „To je moja baka sašila meni, da budem hrabra i da porastem velika. Da se borim protiv vukova i svega drugog lošeg što mi život da. Baka je često govorila: ’Ti si moja Crvenkapa, ti možeš sve!’ E pa, Crvenkapice, ti si moja, i ti možeš sve što poželiš.“

Devojčica se stresla od hladnoće, a onda ju je majka podigla i izašle su iz kuće. Dok je u maminim očima odbljesnulo nešto nalik suzi, devojčica je pitala: „Zašto ne ponesemo sve ove stvari kući? Da stalno možeš da ih gledaš.“ A bivša Crvenkapa je samo odmahnula glavom. Neke stvari su pripadale nekim prostorima i nekim vremenima, i nigde se drugo ne bi tako uklopile. „Uostalom“, pomislila je, dok je gledala svoju ćerku, nežno mazeći stomak drugom rukom, „čini mi se da bakin duh već uselio u nekoga drugog.“ a onda ju je poljubila, odlazeći tiho, dok ju je do kuće pratio zvuk škripanja opalog lišća.

Ivana Janjić: S ONE STRANE DUGE (Petar Pan)

Један месец, или бар овај ком је процурила и последња секунда, има 30 дана. У сваки од 30 дана удобно се сместе 24 сата. Свакако, неки се лењо развлаче одбијајући да оду у заборав када казаљка додирне свој Монт Еверест, а онда неки пролете, као да желе да сто метара истрче за брже од девет секунди.

Један дан има 86.400 секунди. Није је интересовало зашто дан има толики број секунди, а не, рецимо 87.836. Јер би она и тих 87.836 секунди провела бринући, терајући саму себе да не гледа у цеви или апарат за чији је животни век страховала једнако као и за онај у чији је крвоток упумпавао живот.

Сат је откуцавао на зиду. Тик-так. Живот-смрт. Тик-так. Спаваћа соба-мртвачница. Тик-так. Трпезарија у породичној кући – болничка кантина. Тик-так. Гране су ритмично ударале по прозору, а она је, губећи битку, полако тонула у сан.

Мрак. Па бљесак. Мрак. Бљесак.

Скочила је, питајући се зашто јој нико није објаснио где пише рок истицања на старом апарату који је брујао. И шта се деси ако нестане струје? Ко ће онда пумпати ваздух, а заједно са њим и мирис дезинфикатора и макарона са сиром које су се читавог дана шириле ходником и незаустављиво испуњавале све поре њене одеће? Ко?

Поново мрак.

„Ма, враћај се овамо! Сместа!“, зачула је неколико микросекунди након што је светлост поново обасјала просторију. А пред њеним очима, као пре више од двадесет година, изронио је његов лик. Дугачке ципеле, зелена капа и на њој перо, које се помера у ритму тик-так. Све је ових дана било тик-так.

„Петре! Шта радиш ти ту?“, упитала је, притискајући очи рукама. Само неколико тик-так момената касније, пред очима су почеле да јој играју црне тачкице, тркајући се са Петровом сенком. Летео је по просторији док се није, полако, бестежински, као да перо пада, сместио поред Чејсових ногу. Подигао је ону разбарушенију обрву, због чега јој је, и после свих ових година, нешто затитрало у телу као да је милион ситних пераца голица од табана до вршка прстију на руци.

„Дошао сам да га одведем у Недођију, шта си ти мислила?“, упитао је фркнувши, отресајући непостојећу прашину са свог рукава.

„Мислим да ћеш се сложити да сад и није баш најбоље време за то, Петре“, рекла је нервозно. Да ли се тако њена мајка осећала док јој је Венди причала о пустоловинама са Петром? Док је она у томе видела авантуре и безбрижне пределе у ком си само једно зрнце праха са вилиних крила далеко од магије, мајка је одмахивала главом и говорила јој да ћути. „Можда неки други пут...“, рекла је нежно, понета неким давно потиснутим осећањима.

„Али неће бити другог пута, Венди“, одмахивао је тврдоглаво главом.

„Биће, свакако. Још је он годинама далеко од одрастања.“ Још много тик-так момената, помислила је.

„Па“, рекао је почешавши се иза уха, „то је тачно, неколико година далеко. Али видиш, то за неколико година неће бити он, као што ово што лежи пред тобом, а пода мном, није он. А за неколико година, Венди, биће престар за Недођију. Не знам како изгледа кад одрастеш, али ја му нудим читав живот међу сиренама, пиратским бродовима и облацима. Шта му ти нудиш? Живот пун цеви и седатива? Искрено, мислио сам да си много паметнија. Волео сам то што си била паметнија.“

 „Шта?“, било је једино што је рекла. А тик-так су откуцавали

зид на сату

кломпе на ногама нервозне чистачице

сирене на колима хитне помоћи које су јуриле мокрим улицама Лондона

шине воза који је управо пристизао на станицу Педингтон.

„Никада се неће пробудити“, рекао је незаинтересовано као да га је управо зауставила на сред улице и упитала колико има сати. „Ја му нудим Недођију. Ти му нудиш болничку собу, коју, притом, одузимаш некоме коме се заиста може помоћи. Ја му нудим 86.400 секунди испуњених авантуром и истинским живљењем до краја живота. И то све бесплатно.“ Тик-так. „Пусти га да живи Венди. Ово није живот, знаш и сама да није.“

„Он је моје дете, Петре.“, говорила је полако, трудећи се да увиди моменат када ће он то схватити. Ипак ништа. „Моје дете, Петре. Ја сам га учила да броји до десет, да иде на ношу. Да се пење уз степенице и устане након што падне низ њих. Да разликује која патика иде на коју ногу, да разликује ноте на клавиру.“ И даље ништа. „Он је моје дете. Треба да га научим да вози ауто или да пише приче које ће људи остављати без даха. Да промени пелену свом детету.“ И даље ништа. Гледао је у њу, кроз њу. „Моје дете, Петре!“, викнула је.

А он је полетео, сео на лустер и климнуо главом. „И све су то желеле и друге мајке. Али видиш, Венди“, рекао је почешавши се иза увета, „деца су и поред тога умирала у логорима, гладна и мршава толико да се чинило да ће им ребра сваког часа добити крила и полетети у слободу. Умирала су и док их је поливала поларна светлост и зрнца песка покривала видик у пустињама. Умирала су од туберколозе и обичне прехладе. Умирала су кад науче да падну низ степенице, али и пре него што изађу из мајчине утробе. Деца умиру. Пусти га да умре спокојно, Венди.“

Казаљка на зиду је откуцавала, путујући од Монт Евереста до унутрашњег језгра Земљине коре. Тик-так. И пре него што је постала свесна, нешто ју је нежно додирнуло по глави. Окренула се, али ничега није било. А онда је Петар пришао лампи која је стајала на столу и померио је иза њене главе. А на супротном зиду, Венди је видела своју сенку. И једну другу, много мању, која се нагиње и љуби је у раздељак.

Грана је добовала по прозору, ударајући тактове које Венди није могла да чује, јер је у том тренутку апарат (чији је животни век ипак био довољно дуг) испустио дугачак, гласан писак.

Sara Matin: LOOK WHO'S TALKING (Princeza na zrnu graška)

Gospodin Pisum Sativum stajao je zagledan u stakla Ermitaža. Zatrebao mu je predah od mermera i zlata. Koloracija, iako doduše besprekorna, pomalo ga je uznemiravala. Šetao je brzo i neprestano govorio: „Vrlo revnosno kraj obale reke Neve, vrlo revnosno.“ Kao i svi najveći, on je čovek od zadatka, koji se po pravilu uvek obavlja brzo jer se bogovima žuri.

Umetnost starog Rima prva mu je pružila utočište. Tu je kao zgrčeni dečak stao ispred statue Jupitera teške dvadeset tona. Zasmejao se u svom pokušaju epifanije, te je samo dodirnuo Jupitera i rekao mu kako bi on zarad sreće bacio sve u vode neprohodne, sve u vode hladne.

Antička Grčka! Možda njegova prava domovina. Tu je samo značajno pogledao amforu i na njoj oslikanog Herakla sa razderanom lavljom kožom prebačenom preko glave i ramena. Poželeo je da uđe u amforu i ćuti u njoj.

Obezglavljenu kamenu Danaju je pomilovao: „I da ti nisi ti, ja jesam ja. I da Zevs nije Zevs, ti si ti.“ Poljubio ju je u izvrnutu ruku.

U neolitu ga je, na primer, posebno oduševila ekspresivnost jednog artefakta. Bila je to mala muška figura sa izrazito naglašenim obrvama. Islamska umetnost mu je pak u sećanje upisala akvamanil u obliku ptice.

Zatim je otišao do sale graviranih dragulja. Tu je naišao na ležište dragog kamena na prstenu, gde je predstavljena boginja Atina. Poželeo je da stane na ležište i prekrije njen štit kao nekakva hranljiva materija.

Kada se gospodin Sativum našao skamenjen u vitrini dragulja, prvi sprat muzeja je nestao. Probudio se i zapisao u dnevnik snova sledeće:

„Sanjao sam da moje telo prima teret pravog pravcatog Ermitaža. Odlučio sam zato da nekako uđem u njega, prošetam po njemu, ali sam za sada stigao samo do prvog sprata. Kada sam se probudio, kaže mi moja devojka nešto poput -sedi tu i ne mrdaj. Rekoh darling, smokvice, nisam ja to tako baš zamislio.“

Татјана Кнежевић: ПЕПЕЉУГИН СРЕЋНИЈИ КРАЈ (Пепељуга)

Након великог славља поводом венчања, Пепељуга и принц су наставили да живе живот у миру, слози, благостању. Његова љубав према њој је учинила да заборави све лоше ствари које је доживела током свог одрастања од стране маћехе и полусестара. Међутим, због њихове зависти и злобе, оне нису могле да опросте и гледају њену срећу, те су одлучиле да прекину сваки могући контакт са њом, а самим тим и њеног оца удаље од ње. Пепељуги је то веома тешко пало, али је ипак, дубоко у себи, веровала и надала се да ће једнога дана бити све како треба. Свакога дана је одлазила до мајчиног гроба да се моли, јер једино ту могла да нађе део родитељске љубави који јој је фалио.

            Године су пролазиле, и радосна вест је одјекнула двором. Принц и Пепељуга су очекивали принову. Принц је организовао до сада најлепшу и најсвечанију прославу где је  цело краљевство било позвано. Сви су се одазвали сем Пепељугине породице, што је њу јако ражалостило. Но, њено неискварено срце је и даље гајило наду да ће доћи бољи дани.

            Како је време одмицало, приближио се моменат који су сви са радошћу чекали. Краљевство је постало богатије за једног малог принца. Његови родитељи су са поносом гледали како њихов син одраста у једног племенитог и знатижељног дечака.

            Једнога дана, док се млади принц играо у врту, искористио је прилику да се искраде, како би видео шта се крије иза великих зидина двора. У том тренутку су наишле и Пепељугине сестре. Упитале су га ко је он и зашто је тако мало дете без надзора, али он им није одговорио на постављена питања, те је почео да раздрагано трчкара око њих. Оне су прихватиле његову игру, али је мрак убрзо почео да пада, и пошто млади принц није знао пут до двора, замолио их је да га одведу његовим родитељима.

            Када су се појавили на вратима, Пепељугине сестре су помислиле да дете припада некој од слушкиња. Међутим, када су уочиле да влада велики немир на двору, схватиле су да је непознати дечак заправо њихов сестрић. У први мах су биле преплашене због целе ситуације, а онда и због њихове мајке која је мрзела Пепељугу. Убрзо су их упутили до принца и принцезе. Када их је угледала, Пепељуга са сузама у очима прво изгрли свог сина, а потом и своје полусестре којима је била неизмерно захвална. Да би им се одужио, принц је припремио највредније дарове и позвао целу Пепељугину породицу да буду гости на њиховом двору.

            Уплашене због мајке и преплављене емоцијама, на путу до куће среле су Пепељугиног оца. Када је чуо шта се десило тог дана, отац је почео да плаче. Сутрадан су се одазвали принчевом позиву, а Пепељугиној срећи није било краја. Отац је снажно загрлио своју ћерку и затражио опроштај, након чега су живели у слози и љубави до краја живота.

Pavla Banjac: VELIKI POŽAR (Ivica i Marica)

...

A onda ?

Onda smo čuli eksploziju. Bljesnulo je toliko da se moglo razaznati gore - po nebu. Ispucalo nam je pred očima. Meni pred očima. Leva i desna strana - jasno se videlo gde prestaje jedna a počinje druga. On je gledao u pod i rukama preko ušiju, hodao u krug, recitovao molitvu koju je čuo jutros u selu:  ,,...I ne uvedi nas u iskušenje, no.. i ne uvedi nas u iskušenje, no...i ne uvedi.. nas..ne uvedi..no..u.." Nije mogao da se seti kako ide dalje. Tresao se. Udario bi me mokrim laktom po prsima svaki put kada bi napravio novi krug.

Vatra mu se videla u istobojnim, crvenim i nabubrelim beonjačama. Oči su mu bile raskrečene, usta ukočena, otvorena, brisao je nos kaputom, rukama slabim kao u nekog starca. I išao je, u krug i u krug i u krug... Kao da vrši neki obred.

Onda je udarilo još jednom. I rascvetalo se. On je bio okrenut leđima, jednom rukom preko uha, drugom, levom, preko glave, pa onda preko stomaka, pa kolena, pa je konačno seo. Nije rekao ništa.

Ja sam gledala u dimnjak koji se poslednji srušio. Osetio se dim i osetila se crkotina.

Psi su lajali iz daljine kao da su osetili. Kao vukovi na pun mesec. Vetar koji do sada nisam primećivala me je šibao po izmorenom telu - najdeblji hrastov prut. Po telu koje je kao kamenjem bilo prikovano za vlažnu zemlju koja je propadala pod nogama. Gledala sam nepomično kako vatra prilazi ka nama.

On me je zgrabio svojim ledenim i pokočenim rukama za rep, i izustivši nešto između laveža i režanja, povukao i digao iz nesvesnog čučnja. Nije ništa govorio.

Trčao je u pravcu kuće, ali znam da nije znao put.

Trgao bi mi ruku svaki put kada bi ga neka od zahvaćenih, poluizgorelih grana presekla po licu, ali je nije ispuštao. Trčao je kao preplašena zver. Ličio je na gladnog vukodlaka. Jecala sam od umora. Plakala sam od straha. Stenjala sam od bola njegovog stiska. Ništa se nije moglo čuti od njegovih životinjskih uzdaha.

Ostavio me je kad smo se spustili do sela.

Ostavio me je - gurnuo me je među nepoznate, koji su kružili oko crkve za nekakvo večernje. Stavio je svoje blatnjave ruke na moje obraze i u suzama me molio da nikome nikada o ovoj večeri ne govorim. Urlao je, pretio da za ovo niko živ ne sme da sazna i više puta me pitao da li sam ga dobro čula i razumela. Onda bi se smirio, uzdisao i plakao dok je izgovarao kako je to bila samo naša igra. Da ja imam maštu o kojoj sanjaju i zvezde noću dok mi spavamo. Da je to, prosto, bila samo naša, još jedna, glupa igra. ,,Razumeš ?" Pa bi mi iznova stisao ruku tako da krv prestane da teče na tom mestu dok je ne pusti, i izbezumljeno je buljio u  mene i ponavljao da moram ćutim, pa, da će sve biti u redu, pa, da niko ne sme da čuje, pa da je to sve igra, pa...

Pa me je zamolio da se igramo nove koju je upravo smislio : Da uđem u ovu veliku kulu pred nama, stanem pred bilo koj krst koji nađem i ponavljam: ,,Oprosti im Bože, ne znaju šta čine" tri puta, i tek onda da krenem da ga tražim. I ja tako i učinih...

...

Dajana Mitrov: NEKROLOG ZA TALIJU (Uspavana lepotica)

Priča se o njoj već vekovima unazad. Mnoge su se varijante plele, mnoga su se usta vlažila pričanjem i mnogima je pisaljkama poslužila kao predložak. Ipak, niko, baš niko danas, se nije drznuo da zapiše istinu.  

Bila je (ne toliko) zavidno lepa kći, (ne toliko) plemenitog kralja. Prokleli su je, istina, ali ne zbog ljubomore na njenu lepotu, već zbog, tada, nedoličnog ponašanja nje i njenih predaka. Morala se slamka na nekome slomiti. Iako se o tome slabo govorilo, na dvorovima su se dešavale kontroverze, kao i danas među bogatim svetom, između ostalog. Bila je ona žena koja nije marila za običnog čoveka, nadmena i pohlepna. Ali, i čitav taj svet je truo, ni blizu onoga koji vam dozvoljava da vidite i o njemu maštate.

Taj svet nisu velelepne haljine, nije izobilje hrane ili plesovi i neki politički pregovori. Ne. To je bila samo ikona za sirotinju. Talijin bi se otac spremao za takve događaje mesecima, najmio najprestižnije lovce u kraljevstvu. Jadnici, nisu se pojavljivali dok ne bi dovoljnu količinu lovine uhvatili, koju bi svukli i istom okitili njih, te kraljevske glave. Ipak, za osrednju gospodu, što se dičila i pribojavala vlasti, imali su samo domaću berbu. Takva bi pomama bila zarad doterivanja, da posle mesecima ne bih viđali ni domaću ni divlju životnju. Oni treći, izvan ovih krugova, mogli su tugljivo dozivati i proklinjati sebe što nemaju.

Kada bi ti čuveni balovi počeli, organizovana je ceremojija prejedanja. Sve one ukrase koje bi nosili na sebi mogli su okusiti iznutra. Bilo je tu različitih vrsta mesa, od domaćeg, preko divljači, a kada bi svega toga nestalo, dobijali su i malo onih koji su se oglušili o krunu na bilo koji način. Bilo je tu raznih propovednika, od onih koji su zagovarali ideje do onih sirotana koji, oguljeni od života, više nisu ni u šta verovali.

Plesovi su bili retkost. Najčešće bi se plesalo radi ugovorenih brakova. To bi bilo glavnih nekoliko momenata večeri. Kralj bi pozvao snaju svoju. Gledao ju je, a ona bi se smejala tako opijena, razdražena. I čitava bi se dvorana zacrvenela kao lomača A, ona, Talija, sve to gledaše sa visokih, zlatnih padina, u čijem su se dnu krili mračni studenci, ogromni kao ruševine manastirke. I ništa joj draže nije bilo od razgledanja ljupkih, visokih stubaca. Volela je oko njih plesati i gledati u modri vrtlog nebesa. Uživala bi u toj lepoti koja ostaje bez lica. I nije bilo više ni tela ni govora, ni zemlje ni nebesa i sve kao da je nestajalo u izmaglici koja se diže sa polja jasmina i perunike.

***

Kako to tradicionalno biva, rešili su je udati. Još po rođenju. Čitav joj se život svodio na korake, a trebalo je ostaviti stopu. Mislila je da ju ne može ostaviti na utabanoj stazi predaka svojih. Sve je bilo predviđeno, sve je bilo gotovo. Ali ipak, ta stopa je ostala, i to na trnovitom putu. Sada bi, verovatno, radije koračala utabanom stazom, jer niko ne voli da se njegove stope po zlu poznaju.

Volela se noću iskradati u očev vrt i gledati mesec. Mrak je sve prekrivao, dok je samo veo mesečine osvetljavao žbunove lana. Volela je šetati, pustivši ruku da joj klizi kroz cvetove, dok se tanke sabljike mrse među prstima, sve dok je jednog jutra, tik pred udaju, nismo pronašli kako leži pored istih.

Usnila je, dugo, a mi smo je spustili u postelju. Prokleli su je, ali on će je spasiti. Jadnica, nije sreće imala ni dok spava.

***

Usnila sam preda mnom veliku planinu. Njihala se, tako teška, tako čvrsta. U mraku je izgledala kao silueta diva. Nigde nije bilo ni meseca, ni zvezda, nebo je bilo prazno i tamno. Tek negde nad planinom nazirala se krvavo crvena, kao pred svitanje. Bolela me je svaka koščica u telu, dok sam se pela planinskim mokrim stazama. Stopala su mi bila promrzla, a jeza mi se uvlačila u pore. I vazduh je bio vlažan i gust. I osećala sam kao da me neko davi, da mi svoje snažne ruke obavija oko vrata, kao da sva moja mladost ističe iz mene...

Filip Pandžić: DOBRI JEŽIĆ I NJEGOVI PRIJATELJI (Ježeva kućica)

Ispod jednog stabla živeo je jedan Ježić. Napolju je padao sneg, a Ježić je pio jutarnju kafu. Danas je trebalo okititi jelku pa se Ježić brže-bolje bacio na posao. Sišao je niz svoje drvene stepenice, obukao kaput i izašao napolje.

Pored njegove kućice je živeo majstor Krtac koji je upravo čistio sneg. Ova dva dobra stara prijatelja su se pozdravila i razmenila po koju reč! Krtac mu je dosta pomagao oko kućice, a Ježić bi ga tad često ponudio kafom, čajem ili rakijicom. Baš u takvoj jednoj poseti je Krtac ispričao Ježiću priču o „onom“ problematičnom Vuku koji je mnogo krao. Naime, dok je Vuk brojao „ukradeni“ novac, ulovili su ga seljaci iz obližnjeg sela koji su tada krenuli u hajku. „Da li je trebao tako „strašno“ da završi?“, pitao se Ježić, ali da je bio hulja, bio je.

Kada je stigao u dućan čiji je vlasnik pošteni Dabar, potražio je nove ukrase za svoju jelku. Toliko šarenila je bilo u toj prodavnici i sve je bilo skromno, ali lepo i napravljeno od srca. Dabar je po tome bio poznat. Bio je pravi „zanatlija“. Dok je Ježić birao ukrase, pored njega se našao trgovac Žabac. Njih dvojica se nisu lično poznavali, ali pošto je Ježić bio ugledan i cenjen stanovnik ove „šume“, Žabac ga je velikodušno pozdravio! Upustili su se u razgovor u kojem je Ježić saznao šta se desilo sa Trapavim Medom. Žabac mu je ispričao da su ga izbole pčele do same smrti. Žabac je dobro poznavao Trapavog Medu jer mu je Meda često krao med kojim je Žabac trgovao. „Da li je trebao tako „strašno“ da završi?“, pitao se Ježić, ali da je bio hulja, bio je.

Ježić se dalje uputio ka Liji koja je živela u blizini i kod koje je nedeljom išao na ručak. Došao je samo da je pozdravi, a ona ga je zadržala na toplom čaju. Baš se tad njen brat Lisac pojavio, pa se Ježić zadržao duže nego što je planirao. Lisac je uvek bio „u modi“, pa je stigao u svom najnovijem sportskom autiću. On je na leto izgradio predivnu montažnu garažu. Majstor Krtac mu je u tome pomogao. Od Lije je čuo kakva je tragična sudbina zadesila Divlju Svinju koju je pre nedelju dana ulovio neki vešti lovac. „Da li je trebao tako „strašno“ da završi?“, pitao se Ježić, ali da je bio hulja, bio je.

Kada je Ježić ustao i hteo da pođe kući uz izgovor da se previše zadržao, Lija je pokušala da ga zadrži, ali bezuspešno. Dala mu je da ponese teglu zimnice koju je pravila njena baka. Ježić se zahvalio i izašao napolje. Usput je sreo poštara Zeku sa svojom porodicom koji je u tom trenutku kupovao kestenje koje se pržilo na hladnom vazduhu i davalo prelepe mirise. Takođe je pozdravio i Vevericu koja je sa svojom porodicom pravila divne fenjere u obliku žireva koji su sijali na drveću kao zvezde u letnjoj noći.

Atmosfera je bila „živa“ i mnogo životinjica je jurilo nekim svojim poslovima i obavezama. Ježiću su mravi presekli put koji su nosili grančice svih oblika i veličina da bi mogli da se ogreju. Naš dobroćudni Ježić ih je pozdravio i sačekao da prođu. Pored njega je sedeo mali slatki Medonja i grickao zimski sladoled. Ni za šta nije mario, gledao je samo u svoj kornet, mljackao mleveni keks i čokoladu i uživao u zimskoj idili. Ježić se nasmešio i nastavio dalje.

Njegov put su sada osvetljavali Svici, koji su ovde služili umesto bandera. Noć je već uveliko pala, a Ježić je jedva čekao da stigne u svoj skromni dom! Čim je stigao, upalio je kvarcnu grejalicu, pustio radio da svira i konačno počeo da ukrašava jelku. Uživao je u tome! Svaka bodlja od „njegovih trista“ bi mu se naježila od sreće. Povremeno bi skrenuo misli na one „manje lepe“ stvari, tačnije mislio je o pohlepnim, nevaljalim „zloćama“ za koje je čuo da su tragično završili. Pitao se da li su baš morali tako da završe, ali je znao da ne treba činiti drugima ono što ne bi voleo da drugi čine tebi. Razmišljao je o dobroti. Jelka mu je bila prelepa! Ušuškao se u krevet nakon toga i posmatrao lepotu u malim stvarima. Knjigica je bila u njegovim rukama, jelka je sijala, a u mekom krevetiću Ježić je pronalazio pravo zadovoljstvo!

Branislav Aleksić: @pepeljuga_official (Pepeljuga)

Posta Pepeljuga princeza.  U početku se i nije snalazila u toj ulozi. Život na visokoj nozi. Sluge. Podanici. Osećala se poput invalida. Osoblje joj nije dozvoljavalo ni prstom da mrdne a ona čeljade navikla da radi. Posta joj dosadno. Princ naravno odluči tu dosadu da prekine tako što će krenuti da pravi decu. Valja misliti na naslednike a Pepeljugi vremena za dobro vaspitanje potomaka koliko ti duša ište. Međutim dok se princ nakani da izađe iz flaše eto ti prepreke. Pepeljuga odluči da studira. Oduvek je volela da čita te joj se učini interesantnim da ode među ljude koji uživaju u toj umetnosti. Reče mužu da loza može da sačeka te da joj sredi preko veze studije. Ipak je on princ i to može.On predloži da profesori dođu na dvor i da je tu podučavaju kako se ne bi mešala sa građanstvom a i kako bi bila uz njega. Ne, Pepeljuga hoće u grad. Želi videti sveta. Upoznati ljude. Princ pristade. Ode Pepeljuga na koledž. Brzo je našla društvo, odnosno društvo je našlo nju. Znale su druge devojke da u njenom društvu više neće morati u menzu, šoping će doseći novi level a muškarci će krenuti kao insekti na svetlost. Prada. Kavijar. Versaće. Dimljeni losos. Guči. Rakfisk. Kartica prolazi li prolazi. Pepeljuga skita li skita. Ode Pepeljuga za društvom daleko od knjige. Na predavanja presta ići jer tamo je dočeka neka starina koja joj nije pasala. Neki Slepci, Sveci, Nemci, venci. Žurke postadoše intenzivnije, muškarci napadniji. Knjiga dosadnija. Otvori Instagram. Prva slika iz toaleta obližnjeg teatra zabeleži prva srca. Prvi pratioci navrše. Prve bezobrazne slike u DM zagolicaše joj maštu. Sazna princ za instagram. Sazna Pepeljuga da princ sazna za instagram. Krene nova era njenih postova. Slika Pepeljuga neke knjige koje vidi u prolazu i kači na instagram uz neki citat koji je našla na netu. Pojaviše se citati i na storijima. Poče i sa pisanjem priča. Princ opet sumnjičav krenu da je smara. Pepeljuga dignu nos i baci se na šotove. Pije li Pepeljuga pije. Muškarci samo vrebaju. Probudi se sa njih dvoje. Krenu plakati. Uze čitati Džojsa. Krenu ridati. Vrati se u dvorac. Princu ništa ne govori. Ovaj sretan kao malo dete. Ljubi, mazi, pazi. Ali oseća nešto. Ne u duši, već u nosu. Smrad. Kad piju kafu smrdi. Kad gledaju film smrdi. Kad ručaju smrdi. O seksu da ne pričamo. Posta čovek impotentan. Pepeljuga pokušava ali ne ide. Uloge ništa. Pomagala ništa. Drti tolk ništa. Vrati se Pepeljuga na koledž. Princ zatraži savet od strine. Pepeljuga se dohvati knjige. Princ se dohvati strine. Pepeljuga se jebe u pauzama. Princ ne silazi sa strine. Pepeljuga završi prvu godinu studija. Princ završi sa strinom. Krenuše na slavu kod strine. Sveti Ilija. Jebana strina. Bože pomozi. Ubiše ih komunisti na po puta. Pepeljugu prvo silovaše. Na nozi joj je ostala samo jedna Pradina cipela. Sve je išlo lajv na instagramu. Viton je pao na drugo mesto. Svet je postao crven.

Danilo Kovačević: DŽABA SVE KAD TI JE MAJKA KUČKA (Nemušti jezik)

Prošlo je nekoliko godina nakon što je Simeon, jer čoban je imao ime a to ime je glasilo „Simeon“, ženi objasnio zašto se nasmejao. I njegova žena je imala ime naravno, zvala se Stana. Živeo je s njom skromno i zahvalno jer im ničega u životu nije manjkalo. I tako jednog dana dok je obilazio svoje imanje, idući kroz šumu, sreo je kralja koji je sa svojom svitom bio u lovu. U kraljevoj pratnji bili su sitni i krupni vlastelini sa svojim slugama i psima. Prišao im je i uz dubok naklon pozdravio kralja i poželeo mu sreću u lovu. Kralj je sišao sa konja i upitao Simeona ko je on i čije je ovo imanje. Simeon je, ne dižući glavu odgovorio kako se zove, rekao mu da je on nekada bio čobanin i da je sada sve ovo što vidi njegovo. Kralj mu reče: „Imanje ti je zaista veliko, ali da niko ne može da se meri sa imanjem i moći koju ja imam. Sada da naredim bilo kome od ovih vlastelinčića da potrče za zecom, trčali bi.“  U toku razgovora s kraljem, kraljevi psi su se svađali koji od njih ima bolje pretke. Jedan je govorio da je on potomak loze posavskih goniča i da mu nema ravna. Drugi pak, reče da je njegova majka čistokrvna mađarska vižla koja je u svojoj domovini najcenjenija rasa. Na to se Simeon nasmeja i reče: „Džaba sve kad ti je majka kučka.“ Na te reči kralj se razbesni, a Simeon nije mogao da mu objasni da to nije rekao njemu, nego psu. Molio ga je da mu poštedi život, da će mu dati sve što ima samo da ga ne ubije. Kralj naredi jednom od vlastelina da Simeonu odseče jezik i reče da sve što je nekada bilo Simeonovo sada više nije. Ostao je bez imanja i bez novca, a žena ga je ostavila kada je videla da je osakaćen i siromašan. Tako unesrećen, bez mesta gde bi živeo, počeo je da luta po svetu. Svega mu je bilo dosta i više nije hteo da sluša ni ljude ni životinje. Hranio se bobicama i pio vodu sa izvora. Prolazili su dani, on je lutao bez cilja i namere šta da radi sa svojim životom. Došla je zima i jednog dana je primetio da se gavrani kupe u većem broju nego inače.To mu je privuklo pažnju i odlučio je da sazna razlog okupljanja. Primakao im se i slušao šta govore, a govorli su o tome da se vojska približava i da će uskoro imati da se goste kada budu osvojili naredno selo.Odmah je otrčao u selo da upozori ljude da će ih pobiti ukoliko ne pobegnu ili se ne spreme za napad. Ali bio je nem, niko ga nije razumeo. Mahao je rukama i pokušavao da objasni na sve moguće načine. Ljudi koji su ga videli, mislili su da je lud. Kada je na kraju pao premoren u sneg, ljudi bi ga zaobilazili. Tonuo je u san i iščekivao spokoj. Neko bi prošao pored i dobacio kakav komentar ili uvredu. Nije ih čuo.

Slaviša Trivković: DUPLO DNO (Baš-Čelik)

Prošlo je od tih slavnih događaja mnogo vremena. Baš-Čelik i pobjeda nad njim prepričavali su se i pamtili tek kao mit. Sjećanje na to nestvarno vrijeme bilo je rezervisano za izuzetno uzak red ljudi, aktere najviše. Nastupilo je vrijeme mira i blagostanja. Najmlađi carev sin i njegova žena izrodiše pun buljuk djece, sve jedno drugom do uveta. Dani i godine bejahu ispunjeni pažnjom i brigom usmjerenom isključivo ka njima. Otac se trudio da na svoje sinove prenese hrabrost i vještinu, ali oni ne bejahu toga kova, što je starog ratnika izuzetno žalostilo. Sve češće je svoje slobodno vrijeme provodio zamišljen, sve češće uzdišući. Žena je pak revnosno pripremala kćeri za udaju i u tom poslu sasvim sigurno pronašla svoju svrhu. Tako se to dijeli.

"Ženo, upali smo u kolotečinu. Ne bi me čudilo da si ti za to kriva. Ti i tvoje rospije. "

"Ne gunđaj, već spavaj".

"Pravo veliš."

Jedinu razonodu najmlađi carev sin nalazio je u svojim zetovima: zmajskom, sokolskom i orlujskom caru. No i njima krila bijahu podsječena, pa su tek ponekad, najčešće petkom, kartali i u tim časovima jedan drugog razgovarali i tješili.

"Ne ide ovo ovako, ljudi moji."

"Jebeš ti ovakav život."

Kako nisu nalazili bolja opravdanja, njihova okupljanja postaše sve češća. Šta će jadni ljudi već da se drže zajedno. Dane su provodili u iščekivanju noći i ponovnih sastanaka kad bi se okupili  za stolom i razgovorom vraćali one slavne dane od prije, ono "bio jednom jedan..." i to. Kako to inače biva, ono što bejaše i što se ne vraća tuži i bdije nad dušom, i sasvim je prirodno da se u tom trenutku čovjek okrene slabosti, pokojoj ljutoj. Da se tu da zaustaviti; ma kakvi: "Ubij, ubij, ubij Čelika...". Muškarci. Žene su s obavezom, ali i sa otvorenim negodovanjem služile pijani puk, da bi kasnije sve češće tražile izgovor da ne prisustvuju, da odu svojima. Čisto na par dana. 

"Neka ih, neka idu." Zaključak skoro izlišan.

Družinu je sve manje držalo mjesto pa su nerijetko pravili izlete u susjedne krajeve, gdje bi po komšijskim imanjima i atarima pravili strašan nered. Stari nagon se javljao sve jače i sasvim se lijepo razvijao. Ostajala je samo pustoš. A od Baš-Čelika ni traga. Strašno paradoksalno. Ništa nije moglo utoliti žeđ i glad.

"Ne ide ovo više ovako"

"Misliš'?"

Radijus ništavila se stihijski širio i gutao kako njih, tako i sve pred njima.

Davljenici su tražili bilo kakav sprud spasa.

***

Iza sedam gora, sedam mora, sedam brda i planina, sedam šuma i dolina živjela je jedna princeza. Zaista, bijaše to nestvaran prizor. Nikada nijedno božanstvo nije stvorilo takvu ljepotu, ni takvo tlo na kojem je rasla. Kosa joj se zlatila poput žita koje je stasalo i dozrijevalo na suncu i vjetru beskrajnih ravnica. Gledala je ljubopitljivo i blago očima mora i spokoja, a grlila sniježno bijelim rukama - darom decembra i brda, bedema preko kojih laka puta do nje nije bilo. Pričala je, smijala se i hodala lako i prirodno, radosnom vatrenom stihijom, onom kojom bi dušu razgalila i otoplila svakom na kog bi naišla. Nije bilo tog gorštaka. Zaista, ko je stvori tako vatrenu? Ime su joj davali po potrebi, po svome nahođenju i ubjeđenju i svako po svome. Bila je svačija i ničija, ali svako od njenih podanika, ma ko i kakav on bio, činilo se da bi dao život za nju.

***

Ubrzo je glas o toj ljepoti stigao i do uva najmlađeg carevog sina i nije mu trebalo mnogo da presudi.

"Odmah ka njoj", naredio je uzdrhtao od uzbuđenja.

"Ka njoj". 

Stigli su brzo i lako, skoro istog trenutka. Zao glas najbolje poploča put. A ona? Zatekli su je opijenu danom i svjetlom, toplu i radosnu. Ustima punim smijeha i sunca pjevala im dobrodošlicu, njima davno zaboravljenu pjesmu, zvonko i umilno. Rekla je da ih već odavno čeka. Nije bilo straha ni zazora - modre oči su im tražile dušu. Preko lica bi joj preletjela tek pokoja tamna sijenka, znak prepoznavanja i razumijevanja. Sve je znala. Krenuli su opijeni za njom, ogoljeni i razoružani. Ko bi rekao. Vrijeme se rasplinulo u tek poneki fragment - otkucao  bi poneki sat, užarilo bi se pokoje poslijepodne, u mrazu bi usnula pokoja zvijezda. Vrijeme nije značilo. Ništa drugo do čarolija. No, kad - tad, srce udari u stari bubanj, košulja popuca po starom kroju, gdje ćeš drugo, no sebi.  Baš-Čelik, davno pobijeđen, skrajnut i zaboravljen, zvonio je iz dubina, potmulo i podmuklo. Prilazio je ogrnut, prerušen, ponovo rođen. Više nije bio prijetnja, bio je jedina stvarnost. Nije mu trebalo mnogo.

A snivali smo krilat let, ala i divova, dozivali smo sunčan svijet, od sreće i od snova...

I kao po naredbi, pijan svat je zapucao, krikom. I to bijaše jasan znak. Zmaj, Soko i Orao, vinuli su se visoko, Suncu. Strašni vladari Vatre, Oluje i Neba, na svom zasluženom pijadestalu i konačno u svom punom saju. Bogovi. To je pravda, jedino ishodište. Jedino i samo to. Očas, bez napora, bez znoja, svaki je uzeo zasluženi dio, i sve je ubrzo bilo svršeno. Baš-Čelik je ponovo pobijeđen, a ni ovaj put nije plaćena neka velika cijena. Carev najmlađi sin je ponovo trijumfovao, a bogovi kraj njega ponovo nahranjeni. Princeza sa zlatom žita u kosi i morem oko zjenica, da li je i postojala? Pa ni oni koji su joj služili više je ne pamte. Javi se tek ponekad, u nekoj staroj priči, u onoj koja pomalo tuguje i  žali, u onoj koja se uzdahom govori. A priča ko priča, svaka je izmišljena, zar ne?

"Hajdemo, ljudi, dalje"
"Dalje".

Tamara Radević: NEGDE IZMEĐU NEDOĐIJE I LONDONA (Petar Pan)

Dragi Petre,

Pišem ti ovo pismo iako ga neću poslati. Ne znam adresu. Nisam sigurna ni da umeš da čitaš... Razmišljam da ga zalepim na prozor... Isti onaj prozor. Ako se uopšte vratiš nekad...

Ako me se uopšte sećaš...

Prošlo je nekoliko godina. Mislila sam da će mi izbledeti sećanje na ono što je bilo magičnije od sna. Ali nije. Čak je obojenije, jasnije, bliže...

Još uvek nisam odrasla, ali više nisam ni dete. Imam sedamnaest godina, tačnije. I kajem se što nisam ostala. Ne smem ni da se zapitam zašto si me pustio da odem na kraju.

Nisam više u sobi sa Džonom i Majklom. Oni su dobili veću sobu u potkrovlju a ja sam ostala u našoj staroj sobi, koja miriše na uspomene lepše od kolačića. Otac je naše igračke davno odneo u sirotište, i to mi stvarno ne smeta, toj deci više trebaju nego nama, ali ipak, i mi smo tad još bili deca, voleli smo da se igramo, kao što znaš. Majka mi je rekla da to tako treba, da smo stariji, da nam više ne trebaju. I da je otac dobar čovek. Od braće sam se udaljila.

Kažu da je normalno, da je prirodno da više ne provodimo toliko vremena zajedno, Džon, Majkl i ja. Ne znam da li je to tako ili ne, ali znam da sam usamljena. Jednom sam to rekla mami, da sam usamljena... I to mora tako, kaže. A ja ne želim tako! Bar imam knjige.

Stalno mi otimaju knjige iz ruku. „Bajke su samo za decu“ kažu, „a ti više nisi dete“. Ipak, čitam ih krišom. Kada se sva svetla ugase, moja sveća gori. Samo ona i mesec znaju moju tajnu. I možda ti. I Zvončica. Inače, ne slažem se uopšte sa njima, bajke nisu samo za decu, oni samo ne znaju da ih čitaju i da ih osete. Znam, znam, i dalje nisam odrasla, ali ni ne moram biti da bih znala da je to tako. A kad sam već kod odrastanja, moram i ovo da ti kažem: čak i kad budem imala više godina nego sad, dete ću čuvati u sebi kao kakvu biljku. Daću joj ljubavi, sunca i vode. Ako zapostavim  moju biljku, ako joj uskratim bilo šta, ako je ne budem negovala, ona će umreti. Ja ću umreti. Biću odrasla. Prazna kapica žira. Običan naprstak koji neće osetiti ni najfiniji materijal kako miluje, ni ubod igle. Ništa.

            Ovo nije prvi put da pišem tebi ili o tebi, ali je prvi put da sam htela da znaš da te nisam zaboravila. I to ne samo zato što sam obećala. Ne napuštaš mi misli, srce i snove. Pričam sa tobom a zapravo sama sa sobom, molim se da nebo sluša a da vazduh ima glasa, da me čuješ, da mi odgovoriš. Tražim od neverovatnog univerzuma koji je bio put do mesta koji sam osetila kao dom, ali tek kad sam se vratila svom domu. Tražim makar znak da si i dalje tu, još uvek dolaziš, da proveravaš da li je prozor otvoren, i da se nadaš da jeste...

            Nekada te toliko poželim da nisam sigurna da li sam stvarno videla neukrotivu senku ili sam je umislila. Ponadam se da je opet pobegla i sakrila se kod mene... Zapravo, kao i da jeste, kao da je osetim.

            Bila sam luda misleći da moram odrasti. Luda i glupa. Strpljivo ću te čekati. Čekaću da se vratiš. Da me povedeš. Spasiš. Ne sme biti kasno za to, nisam odrasla. Još sam dete. Dete koje ima sve manje srećnih misli... Ako je ipak već kasno, kasno da se vratim, želim barem da te vidim... Da te vidim i da ti dam još jedan naprstak.

Zauvek tvoja
Vendi

Anica Subotić: OSJEĆAJ KRIVICE (Ljepotica i zvijer)

Nakon što je napustila porodični dom da bi se udala za Zvijer, Ljepotica godinama nije vidjela oca i sestre. Činilo se da će njih dvoje živjeti srećno. Međutim, Ljepoticin otac umire, a sestre ostaju da žive u siromaštvu. Ova vijest se prepričavala od čovjeka do čovjeka. Dok je došla do Ljepotice, bila je potpuno izmjenjena. Kako joj je preneseno, ona je bila kriva za očevu smrt, jer je stari čovjek preminuo od tuge za njom.  Nije mogla da se izbori sa osjećajem krivice, te odlučuje da posjeti sestre. Kao što je već jednom obećala Zvjeri da će mu se vratiti, kada joj je otac bio bolestan, tako mu obećava i ovaj put.

Ipak, ovaj put je bilo drugačije. Sama pomisao na to da je kriva zbog smrti oca, u njoj izaziva nekakvu mržnju i prema samoj sebi i prema Zvjeri. Sad joj se on, za koga se udala jer je smatrala da ga voli, činio kao jedno odvratno stvorenje zbog kojeg je žrtvovala očev život. Ljubav je odjenom nestala, a stvorio se osjećaj gađenja i odbojnosti. Da njega nije bilo, ona nikada ne bi otišla od kuće, ne bi ostavila svoje sestre, i otac bi joj još uvijek bio živ. Osjećaj krivice je prebacivala na Zvijer. Smatrala je da on ima najveći udio u svemu lošem što joj se dogodilo. U tom momentu preispitivala je i svoje emocije. Udala se za njega jer je vjerovala da ga voli. Međutim, nakon ove situacije i u to počinje da sumnja.

Osjećala je krivicu jer nije uspjela da spriječi očevu smrt i zbog toga što je nepravedno postupila prema njemu dok je još živ bio. Razmišljala je kako bi bilo dobro da može da vrati vrijeme. Sve bi drugačije uradila. Nikada ne bi napustila oca.

 – Šta da smo se drugačije rastali?

– Šta da nisam otišla?

Samo je željela da ispravi svoje greške. Borila se sa tim da prihvati gubitak oca. Borila se da prihvati ono što se dogodilo. Borila se da olakša težinu gubitka. To je radila tako što je svoj osjećaj krivice prebacivala na nekog drugog.

Kako je vrijeme prolazilo, tako je shvatala da joj, u njenoj boli, ne pomaže to što krivi Zvijer umjesto sebe. Prihvatila je ono što se dogodilo i nastavila je da živi dalje. Nije mogla da se vrati mužu jer je posumnjala u ljubav prema njemu. Činilo joj se da bi bilo dvolično da mu se vrati. Ostala je da živi sa sestrama.

Јелена Весић: НАДА (Снежна краљица)

Ништа жив човек не може изгубити што му једно пролеће не би могло повратити, нити може бити човек трајно несрећан док Бог даје да се душа лечи заборавом и обнавља пролећем.

Нису могли заборавити све што је претходило срећи и често су се сећали свих патњи насталих оне кобне зиме, али та су сећања ипак била испуњена радошћу јер су успели заједно да изађу из опасности захваљујући свом искреном пријатељству, које не познаје границе. Бар се тако чинило.

Свако ново пролеће и цветање ружа враћало им је дечје осмехе на лица, док су сваке зиме ти осмеси остајали исти, али се у дубини њихових душа ипак крило по зрнце страха због преживљених недаћа и туге коју им је донело постојање снежне краљице, а знали су да је зима период њених похода. Но, упркос томе што опасност од ње више није постојала, нису могли бити потпуно спокојни зими, иако то нипошто нису желели да признају једно другоме. Како Кај, тако и Герда.

Ипак, Гердин страх био је јачи. Био је то страх подучен сопственим сећањем и, уместо да се смањује временом, само је растао. Како је све више волела Каја и њихову нераскидиву повезаност која је прелазила све препреке, све се више и плашила да ће га изгубити. Знала је Герда колико је тешко доћи до среће. Знала је да је то оно чему сваки човек на планети тежи. Знала је да она баш то има. Управо зато плашила се да јој неко зло не ускрати срећу и спокој. Знала је да се све смењује; да ништа не траје вечно. Због свега тога само је чекала тренутак да јој Каја опет нешто узме. Ако не њега, а оно његову љубав и њихово снажно пријатељство. Зато је у тренуцима изузетне среће осећала изузетну тугу. Немерљиву. Зато, јер се плашила да је то можда последњи пут да је срећна, знајући да се све мења; да је све пролазно – да је таква и њена срећа. Кају о томе није говорила.

Герда и Кај, иако нису више били мали, остали су деца у својим срцима и често посећивали оближње игралиште када дође зима, не би ли се подсетили радости у снегу и срећног детињства које су провели заједно. Једног зимског јутра Герда се пробудила и осетила бол у грудима. Дошао је тренутак, слутила је – ускоро ће изгубити Каја. Морала је

то да спречи, али није знала шта да предузме, кад није имала представу ни шта ће се догодити. Саму себе тешила је: „Узалудан страх, Герда. Узалудан.“ Ипак је пристала да оде с Кајом на снег. Колико су само забаве том Кају доносиле зимске радости, а колико само болних сећања њој! На тренутак је осетила да јој се страх заиста темељи само на прошлости и да реална основа за њега не постоји, те је одлучила да се придружи Кају. Смејала се гласно, док јој се иње лепило за косу, а образи постајали све руменији. Смејала се толико да је њен смех остајао у ваздуху још дуго после тог кратког тренутка потпуне преданости срећи, без имало стрепње и страха. Смејала се целим својим телом и сваким делићем душе. Тај је силни смех зимски ветар однео и до њеног страха.

И, гле! Исто као тада кад је малог дечака Каја одвела снежна краљица и задала јој највећу бол; исто као што се осећала у оним тренуцима симултаности највеће среће и највеће туге – исти јој се осећај јавио и сад у телу, али много, много интензивније. Оно чега се највише плашила десило се – по Каја је стигла опасност. Овога пута није дошла у облику снежне краљице. Сада је највећи непријатељ њиховог пријатељства огрнуо плашт разбојнице. Герди је њено лице било познато. Није ни чудо, јер баш се иза тог намрштеног лика крила она девојчица која јој је пружила помоћ када јој је било најтеже. Мала разбојница сада је велика и добила је обличје своје мајке. Од када је први пут чула Гердине приче о дечаку, све је своје жеље и радње усмерила само на дан када ће га, тако дивног, узети за себе. И дошла је. А Кај? Кај је отишао са њом без икаквог поговора, као да му се у срцу опет активирао онај мали а невероватно зао ђавољи трун. Герда је мислила да је нестао, али не – када се једном настани у срце одатле не излази. Разне речи и осмеси могу давати утисак да је тај зли комадић заувек уништен, али права је истина да се он из душе онога у кога је доспео не може иселити никада. Бaш никада.

Герда је остала сама. Све што је сада желела био је спокој. Али, њено уморно и разочарано детиње срце није знало како постићи то савршено стање духа у суровости живота и зиме која јој је ледила и кости и душу, мало по мало, уводећи њене снове у бесмисао. Онда јој је ветар, исти онај који је носио њен смех, донео сећање на нешто што није смела заборавити – псалме детињства и бакине речи које су је увек храбриле и враћале на прави пут: Ружа цвета, а кад прецвета, чекај празник Божјега детета.

Petra Vereš: KRAJ JEDNE BAJKE (Snežana i sedam patuljaka)

Mislio je da će živeti srećno do kraja života sa njom. I patuljci su to mislili. Neki od njih i jesu živeli srećno sa njom, ali ne do kraja života. Snežana je drugačije doživljavala sreću. Ona nije videla sreću u porodičnom životu. Nije mislila da joj život može ispuniti neki čovek i par patuljaka. Shvatila je odavno da je za život potrebno više. Bar onaj život sa nekim smislom. Okrenula se kocki i društvenom životu. Pomalo je i pisala kako su joj dosadni i princ i patuljci. Tupko je još i bio najbolji, njega je mogla da odvuče u krevet, a ovi ostali... svi su moralisali. Kao da čovek može da se svede na jednu osobu. Koliko je to dosadno.

U svetu kocke joj je bar bilo zanimljivo. Svi su zaboravili na moral i radili su šta su hteli. Verovali su u šta su hteli. I govorili su šta su hteli, a ne šta se od njih očekuje. Volela je taj osećaj koji joj kocka pruža. Nikada ne znaš kakve te karte čekaju, kao i u životu, tako i na stolu. Uglavnom se vadila na flert, znala je da ima moć. Sve su to bili propali muškarci, zaglibili u alkohol i monotoniju. Ali baš zbog toga su joj bili privlačni, jer im je bilo svejedno kakva je ona. Bila je žena, sa kojom su nekada imali sreće, a nekada ne. Kao i sa kartama. Često je govorila da je ona kao i kocka, nešto od čega postaneš zavisan. Znala je šta princ i patuljci misle o njoj, ali kada oni nisu pristali na taj način života, ona tu nije mogla ništa. Nudila im je sebe, bila bi spremna za sve njih, celu noć samo da su hteli da se upuste u jednu partiju pokera sa njom. Pružila bi im sve ono o čemu su samo sanjali. Pogotovo Kijavko. Sa njim bi samo mogla neka apotekarka.

Njeno dolaženje kući u pola noći ih je izluđivalo. Nisu znali gde je i sa kim je. Odlučili su da joj kažu sve što im je smetalo. Ipak, Snežanu nije bilo briga.  Znala je da gubi novac, znala je da gubi ljude oko sebe i znala je da neće moći ovako zauvek, ipak je terala po svome.

Jednog dana je izgubila sve. Bila je to duga noć koja se otela kontroli. Ni njeno bujno telo je nije moglo spasiti od ove propasti. Jer novac je jači od svega. Došla je kući iznurena. Ipak, nije odustajala. Znala je da je ovo njen život. Život u zadimljenim prostorijama u kojima ona ima glavnu reč u odnosu na muškarce. Samo je morala da nabavi novac.

Odlučila je da pošalje patuljke u rudnik da joj zarade taj novac. Nisu želeli da rade za nju. Vikala je kako je to način da zarade za svoj hleb. Bilo im je jasno da je to začaran krug. Samo će tražiti sve više i više. Lagano su počeli da je napuštaju. Prvi je otišao Kijavko. Znao je kakvo mišljenje ona ima o njemu, a potom su i ostali počeli da je napuštaju. Nisu mogli da je prepoznaju više. Bila je za njih samo neka divljakuša, a ne Snežana koju su znali. Počela je da ih proklinje, više nije ulagala u sebe i svoj izgled. Pomalo oronula od noćnog života, počela je da propada. Bore su joj se pojavile oko očiju, više se nije smejala. Bacala je sve po kući i razbijala. Princ je pokušavao da je urazumi i promeni, ali nije shvatao da čoveka ne možeš promeniti. Samo ga možeš navesti da misli. Polako je i on počeo da odustaje od nje. Njemu su u glavi bila deca, toliko je želeo da ima decu, ali ne sa ovakvom ženom. Otišao je.

Ostala je sama. Pričala je sama sa sobom po kući. Smatrala je da je to jedini vredan razgovor koji je vodila u poslednje vreme. Brecala se na sve i svakoga prilikom kockanja. Živci su joj popuštali. Ipak, pojavila se svetlost. Čekala je. Ponudio joj je sve, samo ako mu proda dušu. Mislila je kako je divan. Ovog puta joj muškarac ne traži telo, već njenu dušu. Ali to je trebalo da se odigra tek u četvrtak uveče, a danas je bio utorak. Novac joj je bio potreban. Ipak, čekala je. Govorila je sebi u bradu „ipak, uvek ima rešenja“. I čekala je. Njega. Svetlost.

Марија Гагић: СВЕ ТЕЧЕ (Баш-челик)

Смрт има више врата кроз која пропушта живот. Једна ћу пронаћи.((Цитат из једне давно прочитане и заборављене књиге, превод латинског оригинала.))

„Када неко у животу није сигуран у оно шта јесте, заиста је важно да зна шта није. До тога, шта заправо јесте, доћи ће селекцијом својих есенцијалних, сржних, атомских особина, квалитета, врлина и мана. У танчине треба претрести све редом. Не заваравати се, за тим заиста нема потребе јер...“

„Ипак, све мане овога света моја су врлина“, рече Баш-Челик лежерно, тиме прекинувши ову драгу госпођицу којој је његова ускочица, једна од многих тога дана, пореметила мисли, убрзала дисање и несвесно изазвала рефлексивни трептај десним капком. Да су околности дозвољавале, театрално би преврнула очима. Само, слатко се насмејала не би ли узалудно прикрила оно што његовом оку није могло промаћи. 

Седели су тако сатима и данима, не радећи ништа. Једина разонода коју су имали била је дискусија о егзистенцијалним и космичким питањима око пет часова поподне, онда када Енглези у Енглеској пију чај, Шпанци у Шпанији практикују сијесту, Јапанци у Јапану уздишу радећи и ћуте, припадници племена Масаи воде љубав и смеју се, док уплашени астронаут који полако остаје без кисеоника у својој металној кући – гробници пада у сан из којег се нико није пробудио, док ти и ја читамо ово, док читамо и ћутимо они воде разговор. Дакле, шта кажу даље и још важније је упитати – зашто причају?

„Бајке се неће написати саме. За тај подухват потребно је много више од мене и од тебе. Потребни су обични, докони људи, дуге зимске вечери, уши које радознало слушају и очи које се разгорачено шире. Оне се причају од памтивека, мењају се мало по мало, али суштина остаје иста. Прича о мени стара је колико и сам језик који ју је први пут изрекао. Родио сам се од човека, ја, митско биће, неустрашив, храбар и лукав. Прошли су векови од тога дана, а ја се поново, изнова и изнова рађам сваки пут када неко изговори моје име. Постојаћу све док постоје људи који верују у мене или док изговарају Баш-Челик, Баш-Челик... Једнога дана, када ишчилим из свих књига и памћења, управо тада нестаће људи и нестаће мене. Због тога, ја не умирем заиста на крају бајке, не падам и не бивам спутаван. Управо тако, ја настављам да трајем и трајем и трајем. То је предиван континуитет поновног оживљавања кроз који ме спроводи снага људског ума. Ја сам једини вечан у горкој пропадљивости света.“

Слатки девојчурак помно прати шта говори Баш-Челик, а увече када је пао мрак, на комаду хартије исписује: „То је зачарани круг. Ни ја не успевам да се ишчупам из њега.“

Датум: 7.7.1997.

Jelena Arsenović: ZVEZDANI PRAH (Palčić)

Samo za malecke! – pisalo je na deblu velikog oraha.

       Vidi ti to, konačno  mesto za mene. Kakve li me vragolije čekaju!

Obilazio je oko stabla, opipavao svojim tanušnim ručicama udubljenja u kori. Vrata koja je tražio nije našao. Vidno iznerviran, mrmljajući sebi u nedra nije ni primetio da ga sve vreme neko posmatra. Iza njega se pojavila velika Ehinopsica, koja ga je slučAjno bocnula u butkicu.

-          Heeej, zašto si to uradio?

-          Uradila! Samo sam htela da me primetiš, jer ipak mogu da ti pomognem. 

-          Ostavi me na miru! ( Skakutao je držeći rukom mesto uboda.)

-          Ne ponašaj se kao Cvilidreta! ( Ah, ovaj osetljivi muški rod.)

Nastala je  tišina. Jedno drugo su odmeravali, ali niko nije hteo da progovori. Netrpeljivost se mogla seckati u 1000 listića zlata.

-          Rekla si da možeš da mi pomogneš? - ironično se oglasio.

-          Mogu, ali ne želim. ( Okrenula mu je leđa.)

-          ( Zavodnički je prišao njenom vratu.) Da li bi se Vaše bockavo srculence smilovalo ako bih poljubio bodljice koje me ozlediše?

Odmakla se od njega praveći se da joj ovakvo ponašanje  ne godi. No,  đavolaste oči pišu drugu priču. Lagano se počela njihati i stvarati  vihor. Iz njenih levkastih cvetova razleteo se zvezdani prah koji je Palčića odveo u središte našeg oraha. Osećao se lagano kao lastino pero i za tren se obreo u prostoriji punoj malih čudnih stvorenja.

-          Ko si ti? I kako si uspeo da uđeš ovde? – povikali su svi u glas, osim Stidljivka i Palčice.

-          Zovem se Palčić. Pošao sam u svet da iskusim nove avanture. Natpis na drvetu privukao je moju pažnju, a zvezdani prah me doveo ovde.

-          Da li je moguće da ti je pomogla? Tolike godine je znamo i uvek moramo težim putem da idemo do svog skrovišta.

-          Imam svoje načine... – nastavak hvalisavosti ugušilo je divljenje lepotici u uglu.

-          Da, da, vidimo da si namazan... – odgovorio je Uča.

-          Kako je namazan, ne vidim boje na njemu?

-          Srećko se gromko nasmejao. Spustivši ruku na rame svog prijatelja izustio je: „ E moj Glupko, sve uvek shvataš bukvalno.“

-          To, tooo je Pal- pal- čicaaaa... – izgovorio je kroz kih. Oprosti mi molim te, ove alergije me ubiše.

-          Palčica, kako zadivljujuće ime. Negde sam već čuo za njega. ( Zauzeo je pozu mislioca.)

-          Naravno da si čuo, glupane jedan zoveš se Palčić. P-A-l-Č-I-Ć!!! – rekao je Ljutko.

-          Aman, čoveče znam kako se zovem.

           Ljutko je i dalje isijavao munje, no Palčić nije obraćao pažnju. Setio se njene bajke i shvatio da nikada neće biti njegova. No,  nije znao da postoje iskrice i sa njene strane.  Palčica nije ostala ravnodušna na pojavu maleckog zavodnika. Odisao je snagom koju je toliko želela da probudi kod bivšeg. Nervirala ju je njegova nalickanost, napuderisanost i okupanost cvetnim  notama. Nikada  nije osećala pripadnost svetu malih krilatih stvorenja, njena su bila lažna i uvek su izazivala osećaj inferiornosti. Sa lakoćom ih je odbacila i obrela se kod Snežaninih patuljaka koji su je oberučke prihvatili. Usudila se da priđe našem junaku.

-           Zdravo! Čula sam za tvoje poduhvate.

Htela je još nešto da izusti , ali on ju je prekinuo spustivši kažipst na njene savršeno oblikovane usne. Nije mogao da se navikava na glas koji uskoro, kako je on mislio, neće više čuti. Gledala ga je tako umilno. U njemu je bilo hiljadu pitanja, ali nijedno nije mogao izgovoriti. Reči su se gušile pred njenom lepotom. Uspeo je da kaže:

-          Zar se nisi zauvek obećala Princu Cveća?

-          Zauvek? Zauvek je dug period vremena, a vreme menja stvari.

Čuvši ove reči odskočio je do plafona i sav srećan poveo svoju dragu svome domu. Naravno prvo posuvši zvezdani prah po njima.

***

Patuljci su ostali u šoku. Vidno iznervirani zbog praha i rešeni da popričaju sa Ehinopsicom o tome što stalno čudna stvorenja pušta u njihovo mesto za odmor od napornog rada.  

-          Šta, šta se desilo? Zašto ste toliko bučni? – jedva govoreći pitao je Pospanko.

-          Ko te šiša! Nemam vremena sada da ti objašnjavam! Ceo život ti prođe u spavanju!

-          A tebi ceo u nerviranju!

Stidljivko  mu je potanko ispričao šta se desilo, bio je tužan jer je ostao bez prijateljice.

Pospanko pomisli kako će sada imati još jednu ženu koja će dolaziti da se tajno jada o svojoj porodičnoj idili. Zagrlo je Stidljivka da ga uteši, a već sledećeg trena grlio je jastuk. Neke stvari se nikada ne menjaju.

Ivan Benčik: JAHAČ (Ero sa onoga svijeta)

Jahao je već treći dan dok njegov konj konačno nije posustao. Daleko na horizontu, sunce je počelo da zalazi, a on je nemo stajao i posmatrao kako sa danom izdiše i ova snažna životinja, smrdeći na znoj. Konj ga je ipak, posmatrao nekako mudro. Jahao ga je tri dana i tri noći, gotovo bez prestanka, na konju je spavao, sa konja je čak i mokrio. Zaustavio se samo da bi pojeo nešto divljih jabuka koje bi nalazio pored puta, od kojih bi mu se potom, stomak stezao. Visok i raskrečen stajao je ispred životinje i promatrao oblake koji su gomilaju u crnu masu iznad njegove glave. Jednim potezom noža, prekratio je konju muke. Kada je stigao do oboda šume, popeo se na bor i još jednom osmotrio čistinu koju je ostavio iza sebe. Nije nikoga video, ali snažni osećaj da su mu na tragu, nije ga napuštao. Kada je zašao dublje u šumu, počela je da pada kiša.

Svoj hod nije zaustavio, ni zbog mraka, ni zbog gustine šume, ni zbog kiše, ali ipak koračao je na slepo i vrlo lako mogao je zalutati i hodati u krug satima, a da to nije znao. Od same pomisli na to vrtelo mu se u glavi. Pojeo je dve divlje jabuke iz džepa i odmah ih je povratio.

Sa jutrom, pojavila se i gusta magla, ali on se našao na drumu. Imao je osećaj da putuje na gore, mada to nije mogao pouzdano znati. Prateći put kroz maglu, naišao je na krst i to je prihvatio kao dobar znak. Zaustavio se pred njim i na kolenima započeo molitvu svom svecu, usred koje je, slomljen umorom, pao u san.

***

Kada je otvorio oči, jako sunce mu je peklo lice i tada je shvatio da nije sam. Probudila su ga dva fratra. Ovom koji mu je stezao rame i budio, zadah je zaudarao na vino.

- Probudi se idu Turci! – reče fratar.

Na te reči, muškarac skoči i počne da beži zajedno sa fratrima sa puta, sklonivši se ponovo u gustu šumu. Dobro skriveni, posmatrali su put. Oba monaha, zaudarala su na vino i na žene. Drugom, debljem fratru, bilo je vidno muka.

- Ne znam šta je, ali nikako nije dobro! – reče onaj koji ga je probudio.

- Hvala vam. – promrlja muškarac.

Zaglušujuća buka konjskih kopita bivala je sve jača i uskoro je pred njima protutnjalo dvadesetak turskih vojnika u žestokom galopu. Gledajući ih, činilo im se kao da se zemlja trese. Čekali su da se buka utiša da bi provirili iz skrovišta.

- Fra Antonije i fra Dominik. – reče monah – Sluge smo ponizne! Kako vam možemo pomoći putniče? Stvarno si imao sreće sinko, ovi konji bi te raskomadali da te nismo probudili!

- Bog vas poslao. Sigurno sam pao od umora! – reče putnik.

Drugi, deblji fratar prvi je izašao iz šipražja, kako bi povraćao. Kada je završio ispravio se i jauknuo glasno kao neki medved, otvorio je čuturu za pojasom i počeo da se napija, zaklanjajući rukom lice od sunca. Okrenuo se i ponudio stranca, čutura je bazdilo na vino i putnik ga rado prihvati. Njegov stomak, počeo je da zavija još glasnije od fra Dominika, što je privuklo pažnju oba monaha.

- Izgleda da je vreme za doručak. – reče fra Antonije.

Izvadio je iz torbe četiri usoljene ribice i nešto malo hleba. Iskopao je rupu i vrlo vešto, pripremio ribice na maloj vatri i blagoslovio obrok. Putnik je dobio dve, oni su uzeli po jednu, a hleb su podelili i zajedno popili ostatak vina i još jednom se zahvalili Bogu. Fratri uopšte nisu ispitivali stranca ni o čemu, što je ovom prijalo.  Iznenada, čuli su ponovo zvuk kopita i stvarno iza okuke pojavio se još jedan usamljeni jahač na krupnom vrancu koji je ličio na zver. Stranac povuče debelog fratra, teškog kao bure u zaklon, dok je fra Antonije utabavao vatru i iz sebe oslobađao bujicu molitvi na latinskom.

Jahač se zaustavio ispred krsta i dugo ga gledao. Osvrnuo se oko sebe i preleti pogledom i preko šume koja je okruživala put, pogled mu se zaustavio na tački, gde su oni otprilike bili skriveni. Molitva fra Antonija se pojačala, a strancu se učinilo da prepoznaje udaljeno lice turskog jahača. Činilo mu se da ga je video u snu, pod tim istim krstom. Jahač je sišao do krsta i ispišao se po njemu.

- Životinja! – prošaputa fra Antnonije i prekrsti se.

***

Dva dana kasnije, spuštajući se sa planine gledao je more i prvi put oseti u sebi olakšanje. Gledao je u vedro nebo koje se preslikavalo u modroj vodi, gledao je grad u podnožju i njegove brodove u luci, pomisao da se spasao, naterala ga je da se smeje na glas, pobednički.
Zahvaljivao se Bogu, ponavljao je čak i neke latinske reči koje je zapamtio iz Antonijeve molitve, da bi se zahvalio i njihovom  Bogu. Prvi put je mislio na dva monaha od kako se rastao od njih i sada su mu delovali tako smešni i tako dragi. Na rastanku, zahvalio im se sa dva dukata. Približavajući se gradu i njegovim kapijama, prvi put se usudio da pogleda u vreću sa novcem koju je danima skrivao u nedrima. Miris soli mu ispuni nozdrve što mu da dodatnu  snagu da ubrza korak. Pokušao je da zamisli brod kojim će putovati, putovanje koje ga čeka i kako će izgledati život sa one strane vode.

Pred kapijama međutim, on zatekne gomile ljudskih leševa posutih krečom i oseti teški zadah smrti i smrad trulog mesa. Stajao je tako, zbunjen i dezorijentisan neprijatnim mirisima.

- Odlazi! Kuga! – povika mu neko sa gradskog bedema.

- Molim za pomoć! – uzvrati putnik pred zidinama.

- Nije moguće! Kuga! Opasno je! Crna smrt! – reče glas ponovo i iščeznu.

Tada začu i drugi glas. Prvo onaj unutrašnji, onaj koji je uvek bio u njemu i uvek bi mu se javio pre neke nevolje, a potom i stvarni, prodorni ljudski glas, negde sa druge strane kotline u kojoj se nalazio. Na jednom brežuljku, ugledao je jahača kako propinje crnog konja i vitla sabljom koja je bljeskala na jarkom suncu. Pored noge turskog jahača, njihale su se odsečene glave dva fratra. Slomljen, pao je na kolena i gledao kako se jahač približava. U njegovom snu sablja Turčina je isto tako sijala.

Glorija Madžarac: USPAVANKA ZA DEVOJČICU I DEČAKA (Devojčica sa šibicama)

„Maribel! Spavaš li? Bilo je to hladno veče, snežne pahuljice pokrivale su ceo grad. Šetala sam Stitmejkerovom ulicom i grudvala se sa drugarima. Bilo je to u veče Nove Godine. Ulica je bila potpuno mračna. U jednom uglu zapuštene kuće na kraju Stitmejkerove ulice ugledali smo smrznutu devojčicu kako plače. Pomislili smo da nema nikoga i da je usamljena, ali onda se pojavila grupa dece koja ju je grudvala. Pomislili smo da su to njeni prijatelji koji su došli da se igraju sa njom. Ali ne, to nisu bili njeni prijatelji, nego neka bezobrazna deca koja su je koristila kao brdo snega gde su hteli da naprave skrovište. Otišli smo po roditelje da nam pomognu u spašavanju devojčice od te dece. Kada smo se vratili nikoga na tom mestu nije bilo. Roditelji su nam rekli da joj je sigurno neko pomogao i da je sa njom sve u redu. Sa uverenjem u to otišli smo srećno u kuću i veselo isčekilavi Novu Godinu.

U dvadeset minuta pre ponoći devojčica Meri je otišla do ugla ulice na istom mestu gde se prošle godine u novogodišnjoj noći igrala sa šibicama u snegu. Ničega se dalje nije sećala, samo zna da poslednje što je ugledala u mraku jeste bela svetlost kroz koju je prošla, zamišljajući Novogodišnju želju – da vidi baku i majku. Nije znala da li će baka zaista doći i da li će joj se želja ispuniti, ali ipak je čekala. A onda u jednom trenutku bljesnula je bela svetlost, baš onakva kroz koju je prošla onda, u ponoć. To je bila njena baka, raširila je ruke i potrčala ka njoj. Došlo je vreme da zajedno zažele Novogodišnju želju.  A njihova želja je bila da se nikada više ne razdvajaju. Devojčica i baka su zajedno krenule ka kući u kojoj ih je čekala devojčicina majka sa toplim čajevima, bogatom trpezom i kolačićima posutim cimetom. Veselile su se i uživale i Novogodišnjoj noći. Majka ju je poslala u radnju kako bi kupila šibice za paljenje vatrometa.

Ja sam izašla iz kuće do prodavnice po čokoladne Deda Mraziće.

Meri je otišla do prodavnice i kupila pakovanje šibica kao što joj je majka rekla.  Išla je ulicom i upala u jednu rupu. Počela je da vrišti i ja sam se uplašila i pobegla u kuću. Gledala sam sa prozora kada je Meri ugledala sirotu devojčicu koju su bezobrazna deca zatrpala u skrovište. Meri joj je pomogla i dala kutiju šibica da pokuša da se ugreje. A zatim je nastavila duž ulice.

Sledećeg jutra kada sam izašla na prozor male devojčice kojoj je Meri dala šibice nije bilo. Krenula sam da je tražim, ali u istom trenutku mama me je probudila jer je bilo vreme za školu.“

(Odličan 5)

M.V.

- Oh! Šta je to, dušo? Još jedna petica iz srpskog?? B R A V O!

- Daa! Nastavnica je rekla da se „godina“ piše malim slovom. Ali to nije velika greška. Bilo je tu još par sitnica... Ali najbitnije je da su sve devojčice srećne...

U donjem rubu očiju joj se formirao luk mladog meseca, zatim je postajao nešto puniji, a onda je trepnula i pun mesec skotrljao se do njenih usnica. Učinilo mi se da se malo postidela.

- Sve je u redu... Dođi da te zagrlim.

Njeni plavi uvojci pri temenu su bili tamniji nego na vrhovima, mirisala je na detinju svežinu, ali u pokretima ruku njenog zagrljaja bilo je nečega odraslog, čvrstog i stoičkog.

Tada sam znala... Kada bi svako dete dobilo šansu da upali svoju šibicu i da oseti toplinu – rata više nikada ne bi bilo, poeziju bi svi razumeli, a Bog bi poštovao uspostavljeni red.

Катарина Перић: КРОМПИР И ДРУГИ ЗЛОЧИНИ (Принцеза на зрну грашка)

Госпођица Марта је још једном бацила поглед на записник полако губећи стрпљење.

-Видите! Убица! Лепо пише!

-Госпођице Марта, још увек нисте научили разлику између осумњиченог и окривљеног?

-Молим Вас, престаните са овом смејуријом и вратимо се нашем разговору! Дакле, ви сте ноншалантно дошли к принцу и код њега преспавали?

-Баш се смешни, госпођице. Што не бих дошла код свог пријатеља? На крају крајева, нисам спавала са њим, већ су ме уљудно сместили у бараку и потурили зрневље под душек.

-И ви сте баш видели то зрневље?

-Јесам. Али тек ујутру кад ме стала скидати његова мајка да види неке модрице.

-Чекајте!? Тукли су вас тамо?

-Аман, госпођице, то је од столице.

-Тукли су вас столицом?

-Мислила сам да ћемо имати озбиљне теме овде. Не, нее, нису ме тукли столицом, нити било чиме другим. Него нисам имала светла, па сам се изударала док сам тражила кревет.

-И зато сте убили краљицу?

-Она је била одвећ болесна, знате. Прво је убедила мужа и сина да су сви они плаве крви,а онда је хтела и мене насилно да уда за сина. А то би покварило планове, па сам морала још неко време да трпим ту лудачу.

-Опростите. План је био?

-Да им мазнем новац и побегнем..

-Украли бисте новац свом пријатељу?!

-Не, не. Украла бих за свог пријатеља. То је, знате, био његов план. Он ће да тражи принцезу коју ће оженити кад већ мора да глуми принца, а ја ћу бити једина подобна за то јер сам и ја наводно из царске лозе. Онда ћу ја узети новац и бежимо.

-И шта је спречило ваше планове?

-Кромпир.

-Кромпир?

-Баш тако. Кромпир.

-Какав кромпир?

-Домаћи.

-Бојим се да Вас све мање разумем.

-Видите, госпођа квазикраљица је имала чудну навику. Сваке среде у 22.00 ч. она је јела кришом у кухињи у мраку, јер су тим данима код њих служили кромпир. Али, како је био мрак, она је случајно појела кромпир који је куварица оставила да се лагано кува за свиње и тако с....

-Доста више! Какве су то небулозе! Питам Вас јесте ли је убили!? Само ми немојте рећи да је и то урадио господин кромпир!

-Бојим се да му тај злочин не можемо ставити на терет...

-Дакле?! Губим стрпљење због Вас!

 -Али, разумите ме! Нисам могла остати у тој кући! Они су луди! ЛУДИ! Чак сам и кокошку морала да пошкропам водицом пре него што је закољу за супу.

-То је то! Више ни речи, госпођо Антонина! Враћам Вас у руке полицији, па њима тамо објашњавајте шта....

Шта хоћеш ти Јосићу?

-Госпођице Марта, побегао нам је опет онај го пацијент из собе 5 у шуму. Пожурите!

Тијана Ненадовић: КАДА МАГИЈА ПРЕСТАНЕ (Пепељуга)

Када се венчање завршило и када је свако отишао својим кућама, Краљеић и Пепељуга беше најсрећнији у том тренутку.  Од своје среће нису могли престати да плешу као први пут. Једног дана им синула идеја да организују прославу надајући се да ће њене сестре пронаћи своју срећу и да су се након казне опаметиле. Пепељуга је водила рачуна о декорацији, храни, цвећу, броју гостију, о намештају... Када је све средила, села је да предахне право гледајући у велики сат на зиду схвативши да је заборавила на себе. Нема ни хаљину, ни ципеле, ни времена да купи јер гости ускоро стижу. Остала је да седи и размишља како не зна шта јој је чинити и једна суза јој склизне низ лице,  а у тај час птичице су пристигле и магију претвориле у стварност, Пепељуга се зачаш претвори у прелепу девојку у дугој балској хаљини и истим таквим ципелама где је изазивала само дивљење свакога ко би је угледао. Крањевић приђе и ухвати је за руку и они заплесаше, а у тај мах почели су да долазе гости и видевши овај прелепи призор у срећи и дивљењу придружили су им се, али кад је то угледа Маћеха у њој се пробуди она иста мржња и завист што њене ћерке не могу имати приближну срећу осуђене цео живот на слепило.Док су силазиле низ степенице, мајка гурну млађу кћи и она Пепељуги стане на хаљину и поцепа је и како је део тканине пао на под, тако је магија почела полако да се гаси и Пепељуга брзо отрча до своје собе сакривши се и поче да плаче. Када су то птице виделе, оне брзо пристигну у помоћ Пепељуги и зачас се она претвори у још лепшу девојку у још лепшој раскошној хаљини и истим таквим ципелама. Пепељуга се вратила и наставила свој плес, али то Маћехи би чудно, и одлучи да јој напакоси опет и поведе Пепељугу са собом рекавши јој како се ужелела да поприча са њом. Маћеха узе вино са послужавника и просу по Пепењугиној хањини и магија је опет престала да делује, а Пепељуга брзо отрча у собу не знајући шта да ради, а Маћеха брже за њом. Како Пепељуга није лепо затворила врата, Маћеха је остала испред и види како су долетеле две птичице, исте оне које су напакосиле њеним ћеркама и како за тили час Пепељуга доби нову хањину и ципеле и постала је још лепша него пре тога, где је изазивала само дивљење и лепоту сваког ко би је угледао. У том часу улети Маћеха у собу бесна и ухвати  две птичице и поче говорити: Ви сте криве што моје две, прелепе ћеркице не могу видети на  своја два прекрасна ока и што своју срећу не могу пронаћи јер их нико неће слепе и беспомоћне, вратите им вид, иначе ћу вас голим рукама задавити.

Када је то чула, Пепељуга бризне у плач и моли Маћеху да се смилује и пусти њене птичице, али она ни да чује, и птичице немају куд и пристану на уцену. Маћеха доведе своје две слепе ћерке, старију је држала под руку са леве стране, а млађу са десне и птичице учине магију и врате млађој и старијој ћерки вид и оне прогледаше и од среће почеле су да скачу и грле се међусобно и Пепељугу су загрлиле и отрчале како би виделе красоту овог света које нису могле све ово време. Маћеха спакова причице у торбу и изађе из собе. Када се забава завршила Пепељуга је била тужна и од суза целу ноћ ока није склопила, а сутрадан када је дан свануо и сунце помиловало њено лице,  на другој страни постеље Краљевића није било. Устала је да га тражи свуда по дворани, али ни трага и гласа о њему. И тако наредних седам дана се нешто мењало у њеном животу. Остала је без прелепе дворане, која је личила на мрачну, запуштену кућу духва, остала је без новца и хране, без одела, без Краљевића и без икога, сама у својој беди и сиромаштву. Пепељуга је отишла код мајке на гроб и почела да се моли и плаче дозивајући птичице да јој помогну, али од њих ни трага, ни гласа. Она обриса своје сузе и одлучи да оде код Маћехе и сестара како би дознала нешто више о њима. Када је пристигла тамо тада запази нешто другачије, прелепи дворац сличан њеном, прекрасни врт, све је сијало од раскоши и лепоте. Када је ушла она у даљини опази своје сестре, али тад се на вратима појави Маћеха и приђе јој, рекавши: Твоја магија је престала, доста си незахвално живела у срећи и раскоши, ниси била задовољна оним што смо ти ми пружали, добила си оно што заслужујеш.

Али у том часу Пепељуга у кавезу запази своје две птичце које тужне и исцрпљене нису имале куд. Она крене ка њима, али зла Маћеха нареди стражи да је избаци напоље и она остаде беспомоћна и у сузама крену назад.

Следећег јутра неко јој покуца на врата, када је отворила она угледа своје две сестре како носе пуне руке хране и и прими их унутра и захвали што су се побринуле за њу, На кратко су селе и испричале Пепељуги како је Маћеха осетила моћ и слободу жељна богаства и раскоши и како сваки час птичице испуњавају њене жеље и да су исцрпљене, на издаху снаге. Не знају шта да учине са Маћехом, јер кад су изгубиле вид оне су схватиле праве вредности и тако их то учини бољим особама и научиле су своју лекцију, али њихова Маћеха није. Пепељуга смисли решење: Кад маћеха вечерас легне у постељу и ухвати је сан, ви се прикрадите из собе и пустите птичице да одлете, ако оне не могу да полете ви им наредите да успавају стражу и дођите к мени, ја ћу их излечити, али добро упамтите,  магију више неће моћи да имају, сав раскош и којем сте до дада живеле до јутра ће нестати.

Сестре урадише како им је Пепењуга наредила и би тако као што је рекла, до јутра сва магија нестаде и све се врати онако као што је раније било. Маћеха кад је видела то побесни и у бесу отера своје кћерке од куће и оста сама у њој.

Обе сестре се упутише код Пепењуге и она их прими са радошћу и сваки дан су радиле и међусобно се помагале и претворише ону страшну кућу у прелепу дворану, посадиле су дрвеће и цвеће и до пролећа све је израсло и тако настаде прелепа башта. Оне су живеле у миру и спокоју, срећне, бринуле се једна о другој. Птичице су оздравиле, и имале своју слободу да лете без икакве магије коју су имале пре. Захваљујући труду и раду оне су отвориле мини пијацу и тако је најмлађа продавала торте и колаче које је сама правила, старија хаљине која је сама шила, а Пепељуга цвеће које је засадила у башти.

Једног дана Краљевић се појавио пред Пепељугом и поклонио јој најлепши цвет који је убрао, старија сестра се удала за обућара,па су заједно отоворили своју радњу, а млађа сестра је уписала факултет и наставила кулинарско школовање. У међувремену зла Маћеха је умрла у својој похлепи и сиромаштву и они су је сахранили онако како доликује, по обичајима. Свако је отишао на своју страну, својим путем схвативши да је све у животу пролазно и не траје вечно, као и срећа, као и богатство тако и све остало. Али љубав никад не умире и захваљујући њој и свему што су проживели заједно схватили су праве вредности и право значење богатства.

Sofija Mijatov: POSOLJENI ZRAK (Mala sirena)

Na površini sve deluje tako beživotno, voda. Ne vide se čak  ni ribe. Gde su ribe, a delfini, čarobno svetlucanje, melodija mora? Možda ja to više ne mogu da vidim ni čujem, možda mi je oduzeta ta mogućnost još onda. Pa svakako bi to bilo fer, ja bih sebi oduzela tu mogućnost. Ogorčena sam , možda i prestroga. Da li je moguće da sam toliko nesrećna? Da li sam do sada bila nesrećna? Ma nisam, ta gorčina pri svakom koraku me je stigla tek u ovim poznim godinama. Koliko godina uopšte imam? Da li mi se godine računaju od kako sam dobila noge i zakoračila u svet ljudi? To bi svakako bilo u skladu sa svim. Ne mogu više da gledam u vodu. Nedostaje mi  tata. Videla sam ga poslednji put na venčanju, rekao je da ćemo se viđati na doku u noći punog meseca ali sam bila previše zauzeta prilagođavanju ljudskom svetu i nikad nisam otišla. Svaki put bi me grizla savest i svaki put bih pomislila da ću sigurno otići sledeći put! Ali nikad nisam. Večeras je pun mesec. Da li je još uvek živ? Koliko dugo živi kralj mora? Nisam stigla to da saznam. Bila sam premlada kada sam se udala, premlada da bi me interesovala tradicija sopstvenog naroda, svoje porodice. Interesovala me je ljudska civilizacija, smatrala sam je tako uzvišenom. Kad se setim svih onih predmeta koje sam skupljala iz olupina potonulih brodova i sakrivala u svojoj sobi. Češljala sam se viljuškom. Idem u kuhinju da pronađem jednu da se očešljam! Ne, ipak neću, to je glupo.  Ne priliči jednoj dami u poznim godinama da se zajebava okolo sa viljuškama. Niko od moje dece ne liči na mene, a ni od unuka. Svi liče na Erika. Prinčevi i princeze, aristokratski odgojeni, žive u neznanju. Nameravala sam da im ispričam ko sam ja, tada mi se činilo da to ne mogu da prećutim, na kraju krajeva dvorkinje su me tada učile osnovnim pravilima društva, nisam znala baš ništa. Osećala sam se tako nesigurno. Kada sam rekla Eriku da ću im reći kad se rode slegao je ramenima što mi je još više uzdrmalo samopuzdanje i odlučila sam da je bolje da ćutim, da što bolje savladam pravila ovog sveta i obezbedim svojoj deci mirno i bezbrižno detinjstvo. Kada su stasali i možda bili spremni da čuju istinu o poreklu svoje majke tada se to već činilo nebitno, bilo je važno za koga će se udati, za koga oženiti, koju ćemo zemlju dati, koju dobiti, kada će biti bal, sa kojom dvorkinjom se guverner švalera, koju haljinu ću obući na prijem. Sad razumem tatu, šta je najbolje za decu? Nije znao tada ni on. Ni kada je uništio sve predmete koje sam skupljala ni kada mi je dao noge da pratim svoj san o ljubavi. O tata, tako smo pogrešili..Zašto me nisi zadržao? Sada me svaki korak po kopnu boli. Ovo nisu moje noge, nikad nisu bile iako hodam zahvaljujući njima već pola veka. Želim da se spustim u dubine, želim da pevam. Sada, u ovakvoj noći, moj život na kopnu se čini besmislen. Moja deca su za mene sada morska pena, čak ih ni ne volim. Kakva sam ja to majka?! Zar ih zaista ne volim?! Grozim se. Grozim se i gadim i svog muža. Šta mi se dešava? Koliko juče sam bila srećna sa njim. Dobro, možda ne baš srećna ali nije on loš čovek. Sećam se koliko me je želeo, koliko je voleo moj glas. Toliko da je zamalo oženio drugu. Zamišljao je idealnu dragu. Bio je zaljubljen u ono što sam zaista bila, a ja sam se odrekla svega toga, baš toga da bih bila sa njim! Gospode. Gospode! „ So much for true love..“  rekla je tada Ursula. Jebiga, Ursula je tada bila najgori neprijatelj i njene reči sam smatrala zajedljivim ali sada vidim da je u njima žaljenje. Ona je umirala, MOJ PRINC ju je ubio, a ona je mene žalila. O glupačo jedna! Od prave ljubavi samo medeni mesec,a sve ostalo protokoli, protokoli, protokoli . Ja sa rođena da budem drugačija žena, koja ne pripada nikom sem morskim dubinama i mašti usamljenih mornara, koja nema ništa, a želi sve. Ali sam bila premlada da to shvatim. A sada sam, čini mi se prestara i da umrem ali umreću još večeras. Bolnih i smrdljivih stopala.

Марија Бошковић: ШТА ТО БЕШЕ ЉУБАВ? (Лепотица и звер)

Језиво. Гледам га док седи у дневној соби, заваљен у својој фотељи, наравно, не радећи ништа друго, јер боже, он је неки принц, до играња његовог омиљеног  PES-а.

-          Боже, какав је дебео, запуштен и лењ – помислим сваки пут кад га погледам.

-          Задригао, без икаквих визија о будућности...и тако су ми се мисли гомилале у недоглед.

Понекад  чак помислим да ми  је пријатније изгледао као она Звер , толико ми је био страшан тај мој брачни друг...

Језиво.

-          Где ли ми је памет била?  Размишљала нисам разумом.

Требало је да претпоставим да ће бити ленштина незаинтересована.

Узалуд све...и дворац и куле и послуга, заједно са свим тим златом протканим подметачима,  позлаћеним прибором, машином за прање суђа, сушење..

Не могу га гледати, смучило ми се све.

Промена је била само тренутна, зла вештица је ипак била у праву када је бацила зле чини на двор и све у њему. Арогантан, самоуверен , задригао, а поврх свега лењ. О,  како ми само то смета, излудећу од тог става.

-          Могли бисмо вечерас у биоскоп?

-          Баш вечерас ми долази Негован да играмо PES.

А и ја питам, а одговор знам већ, уобичајно глуп.

-          А могла би ти да нам припремиш неку вечеру, Ћана има слободан дан?

-          Мхммм...мумлајући изађох из собе – Не пада ми на памет, требало би да једе само зеленило и пије воду, а не само литре и литре кока коле, личи на дебелог медведа који се из зимског сна не буди, али буквално...мислим се у себи, а и ја свакако нећу седети у кући.

Кајем се, о како се само кајем, своју лепоту и младост сам му поклонила на тацни, а он незахвални створ.

    Одох да се спремим, кад он не жели , уствари, кад он  има „пречих“ обавеза, али увек. 

Ја одох у град, размислићу о свему доооообро, не желим губити више своје драгоцено време, зашто бих?

     Хмм, можда се више и не вратим, никада, али никада.

Milica Sredojević: LABUDOVO SRCE RUŽNOG PAČETA (Ružno pače)

Nekada davno, iza sedam gora, iza sedam mora, u najlepšem zoološkom vrtu, krilo se kristalno jezerce. Svakodnevno su se oko tog jezera okupljala deca širom sveta i posmatrala najlepšeg labuda u vrtu.

- Deluje tužno- povikao je jedan dečak uočivši pokunjenog labuda. Kakva li nesreća čini ovog raskošnog stvora tako tužnim, pomislio je on? I doista, on se i osećao tužnim, sve za čim je kao mali žudeo, ovaj beli labud je dobio, ali ga to nije usrećilo. Jer se u nestvarnom labudu krilo ružno pače.  Znao je on da se najspokojnije može osećati ovde sa labudovima među kojima je bio omiljeni. Znao je on da je vrt dom o kome je oduvek maštao. Ali ono ružno pače u njemu nije bilo mirno među labudovima, zato je odlučio otići iz vrta i potraži svoju istinsku sreću i dom. Mislio je da će tako lep i raskošan izazivati divljenje u ljudima,  da ga više neće odbacivati, te da će mirno moći živeti među njima. Zapetljan u svojim mislima, dok šeta proplankom začu

- Boom! - i nedaleko od njega vide užaren metak kako prolete, a zatim se još jedanput začu - Boooom! - Ubrzo je shvatio da su oba metka bila namenjena njemu, pa nije ni sekund oklevao, odmah je raširio svoja krila, i odleteo u nepoznatom pravcu. Sakrio se u nekakvoj krošnji, krilima je sakrio glavu i počeo da plače. Nije lako živeti među ljudima pomislio je on.

- Zašto plačeš labude? - upita ga sova. Sklonio je krila sa svojih očiju i upitao je - Hoćeš li i ti da me povrediš? Ili da me ubiješ?-

Ne, zašto bih to uradila- reče sova.

-Zato što uvek neko hoće da me povredi, ili su tu patke, ili psi ili ljudi, i svi žele da me povrede- tužno joj saopšti labud.

-Tako je to u svetu moj labude, uvek se pojavi neko ko želi da ti naudi, zato ja živim sama u ovoj krošnji. Iliti živela sam sama dok ti nisi došao uplakan u nju. - govorila mu je.

-Izvini, nisam znao da iko živi u krošnji.-

-U svakoj krošnji živi po neki stvor moj labude.-

-Znao sam, ja naprosto nigde ne pripadam, trebao sam ostati u vrtu i posmatrati decu koja mi se dive. Možda je to i svrha mog postojanja. Živeti na ograničenom prostoru dok te drugi ozareno posmatraju, a ne znaju da i ti njih tako posmatraš, ali diveći se njihovoj slobodi i sreći.- sada je još tužnije pričao sovi o svom životu. Potom joj je ispričao i zašto je otišao iz vrta i kako su ga napali lovci, iako se nije nadao da će ga loviti sada kada je labud, mislio je da oni samo love ružne životinje.

-Tako ti je sa ljudima. Neki odlaze u zoološke vrtove da bi posmatrali nemoćne, zatvorene životinje, i njima se divili. Dok drugi love iste te, ali slobodne životinje kako bi se njima hvalili. Istina je da ružne patke love kako bi ih pojeli, ali raskošne labudove poput tebe love, da bi ih kasnije držali mrtve kao svoj trofej.- rekla mu je sova i dodala - Ali nisu svi ljudi takvi, postoje oni koji se poistovete sa životinjom i posmatraju je kao svog prijatelja.  Hajde labude, pohitaj sada! Nađi nekog takvog! Pače kakvo si nekad bio zaslužuje takvu sreću!

Kako bi bio što neprimetniji sačekao je prvi mrak i krenuo ka obližnjem selu u nadi da će naći dom kakvom se nada. Našao se ispred neke kuće, brzo je poleteo ka vratima, ne bi li tamo našao čoveka o kakvom mu je sova pričala, ali su vrata bila zaključana. Sada je preletao oko cele kuće, vireći kroz svaki prozor, ali nigde ni traga ni glasa od bilo kakvog čoveka. Labud se ponovo osećao tužnim. Pomislio je da nikada neće naći prijatelja za sebe. Kad u tom trenutku začu nešto

- Šta radiš labude u ovo gluvo doba pokraj napuštene kuće? - Začuo se neki glas, koji labud nije mogao da razazna.

-Ko je to? - upitao je labud.

-Ja sam, šumska lija, iza tebe sam. - bila je to lisica.

Tada se labud obrati liji i ispriča joj svoju tužnu priču, kako je od ružnog pačeta postao najlepši labud, ali njemu to za sreću nije bilo dovoljno on čezne za tim da ima nekoga ko će da ga voli, da mu pruži dom. Njemu divljenje nije potrebno, a od ljudi samo to i dobija. Mada ispričao joj je da ga je sova uverila da će naći pravog prijatelja u dobrom čoveku. Tada mu lija reče kako ga je sova slagala, te da ne postoji dobar čovek, već da prijatelja može naći u njoj. Zatim ga je odvela u svoju lisičiju jazbinu u kojoj su prenoćili. Labud je bio srećan što ga je napokon neko prihvatio, pomislio je da ga lija voli. Ali ubrzo ujutru je lija izašla iz jazbine, rekavši labudu da ide po vodu. Ali lija se nije vraćala već se na ulazu jazbine pojavio veliki vuk i povika

-Lijo, zaista me nisi prevarila. Stvarno si dovela najlepšeg labuda kojeg sam ikada video. Hm, pitam se da li je barem upola ukusan koliko je lep?  Kada to začu labud, brzo krenu da beži sve dublje u jazbinu dok je vuk išao za njim i vikao - Nemaš gde pobećiii labudeeee-. Međutim labud je toliko duboko zašao u jazbinu da mu se u jednom trenutku učini da vidi svetlost. Brzo je išao ka njoj, svetlost je bila sve jasnija kada spazi mali izlaz iz jazbine. Svojim kanđžama je uspeo proširiti rupu dovoljno veliku da prođe kroz nju i pobegne vuku.

Sada potpuno ranjiv i razočaran i u ljude i životinje odluči da ostatak svoga života provede sam. Ponovo se osećao kao ružno pače. Shvatio je da mu raskošan izgled ne pomaže u pronalaženju prijatelja. Jer ga svi posmatraju kao savršenu životinju nestvarne gracioznosti i gipkih pokreta. Kao da niko raskoš i veličinu njegovog srca ne vidi. Lutao je celi dan šumama i dolinama, a tek uveče se nađe pokraj divlje reke i tu predahnu.

-Pogledaj tata, prelep labud spava pored reke, hajde da ga pomazimo- čuo se glas neke devojčice koji ga je probudio. Devojčica mu je prišla i nežno ga mazila po krilima, a zatim je uzela njegovu glavu i naslonila na svoje krilo. Tada je i njezin otac prišao ka njemu, te su ga zajedno mazili. - Deluje mi tužno i usamnjeno- devojčica se obratila svome ocu. Labud se našao u čudu, sve vreme je ležao u njenom krilu ne mičući se. Bio je to prvi put da je iko pomazio, i zaista je uživao u tome. Devojčica ga je satima mazila, a on je nepomično gledao u njene ozarene oči i mogao bi tako doveka ležati u njenom zagrljaju.

-Povedi ga sa nama na farmu- rekao je otac ćerki. Ona je uzela u naručje labuda i odvela ga na svoju farmu. Tamo su labuda sačekale mnoge životinje, među kojima je bilo i svinja, ovaca, našla se tu i poneka patka kao i koka. Čak su na farmi živela i dva psa. Svi oni su bili srećni što su dobili novog gosta. Bila je to vesela farma, u kojoj se svaka životinja između sebe volela. Neke životinje su bile debele, neke mršave. Neke su bile male, a neke velike. Postojale su one lepe i one ružne. Ali svaka od tih životinja je bila dobra, i svaka je brzo zavolela labuda. Ružno pače je napokon naišlo na porodicu o kojoj je oduvek maštao. I shvatio je da njegov dom nije među onima koji izgledaju kao on. Njegov dom je među onima koji imaju isto srce kao on.

Tamara Hak: NASTAVAK BAJKE "MALA SIRENA"

Miljama pod morem, u Kraljevstvu svoga oca, živela je Mala Sirena. Ona više nije sakupljala oklope napuštenih školjki i puževa, nije plesala sa sitnim morskim ribama i rakovima,  čak nije ni pevala, iako joj je zla veštica, nekoliko godina ranije, vratila glas. Zapravo, nakon poslednje posete kopnu, Mala Sirena je doživela veliko razočaranje videvši svog princa kako odlazi sa drugom, pa stoga ni o kopnu više nije sanjarila.

Sestrama male Sirene odavno je dosadilo njeno melanholično raspoloženje. Pokušale su da dopru do nje, pri čemu su bile veoma dovitljive, ali uzalud. Mala Sirena je uporno odlazila da pliva sama, a vraćala se tek kada bi ostali iz Kraljevstva bili u dubokim snovima. Međutim, te je noći bilo drugačije. U koralnom vrtu ispred zamka, Kralj Mora je sa svoje dve kćeri čekao malu Sirenu da se vrati, što je bilo veoma neuobičajeno. I uistinu, kada se konačno pojavila, na mah se začudi odboru koji ju je dočekao, te pokuša da ih zaobiđe, u čemu je zaustavi očev glas: “Imamo vesti za tebe, sačekaj”. Smetena, ona zastade i uperi svoje umorne oči u njega. “Tvoje sestre su pronašle nešto što bi moglo da te interesuje. Sam sam bio protiv toga, ali one su smatrale da zaslužuješ da znaš..” – I on se odmakne, svlačeći natopljen čaršav s nečega što je do tada sakrivao svojim krupnim telom.

Do tada nezainteresovana, Mala Sirena kriknu. Niko, u celom Kraljevstvu, nikada ranije nije čuo takav urlik, vrisak. Nije mogla da prestane. Njen je Kraljević ležao sklopljenih očiju, puti modro plavičaste boje. Potpuno nepomično. Mala Sirena bila je van sebe, toliko, da nije uspela da primeti druge promene na njegovom telu koje su u tom trenutku već bile jasne, već je odmah odlučila da ode i pronađe morsku vešticu.

Plivajući kroz pregršt opasnog morskog bilja, zaobilazeći jata neprijateljskih morskih riba, najzad stiže do ulaza u veštičinu pećinu. “Očekivala sam te” – začu se hrapav glas negde iz mračne unutrašnjosti, te nekoliko trenutaka kasnije prvo izviriše pipci Hobotnice, a potom i ceo trup. “Očekivala sam te i ranije, sireno, da nije prekasno?” I ne sačekavši da Mala Sirena odreaguje na njene reči, ona nastavi: “Naime, njegova mala ljudska ženka je načula od starih žena u selu o napitku, koji je i mnogima pre nje služio kao test. Dugo se opirala utisku, ali nije više mogla da sluša njegove priče o sireni-devojci koja ga je spasila, i tako je lutajući noćima po obalama i neprestano pregledajući daleke površine okeana, nabasala na mene. Nije li to fantastično? Reći ću ti da smo uspele da postignemo jednu odveć zgodnu nagodbu, koja bi i tebi mogla biti interesantna..”

“Prošle večeri sam se poslednji put sastala sa devojčurom, i tada sam joj dala napitak koji će Kraljević ispiti. Postojale su dve mogućnosti.. prva bi bila odveć dosadna – da mladić nije žudeo za morem, napitak bi uistinu bio poništen, zaludan. Ipak, negde oko ponoći, kada se mesec popeo na najvišu tačku, napitak je počeo da deluje. Okean ga je pozvao, a on nije mogao da se odupre.. Prosto se bacio u vodu, a nedugo potom pronašle su ga tvoje sestre.”

Mala Sirena bila je u čudu, potpuno nema na veštičine reči. Nije bila sigurna kako se oseća, niti šta misli. Sada je znala da Kraljević nije mrtav. Ali taj preobražaj.. Znala je da veštica pažljivo bira reči, i da će neizostavno svakome dodeliti ulogu..

“Jedna stvar” – hropćući od uzbuđenja reče Hobotnica, prekidajući Malu Sirenu u pokušaju da sabere misli – “Ono što tebe verovatno interesuje, jeste šta će biti sa Kraljevićem. On još nije prošao bolan proces preobražaja, a bez tvoje pomoći, možda neće ni moći..” – napravi kratku, dramsku pauzu, pa nastavi – “Dakako, kako bi preobražaj mogao da bude kompletan i uspešan, potreban je još jedan sastojak.. Veoma skupocen sastojak..” tada pruži pipak, te otpusti kap mastila koja se plavičasto razli u vodi – “Mastilo je eliksir života za mlade, preobražene sirene. Ako želiš malo, mogle bi smo da se nagodimo?”

Maloj Sireni je sve postajalo jasnije. Veštica-Hobotnica je jedina koja u Kraljevstvu ima sastojak koji će princu spasiti život, ali cena..

“Cena je tvoj glas” – procedi Hobotnica zlokobno se smejuljeći, ne ostavljajući prostora za drugačiju pogodbu. I Mala Sirena je to znala, zato nije ni pokušala da se suprotstavi. Pokorno uspliva ka Hobotnici, što ova dočeka sa radošću, širom raskriljenih pipaka. Hobotnica odnekud dohvati bočicu, i u nju pažljivo iscedi obilne kapi mastila, uspevši da pritom ne ulije nimalo vode. Školjka stajaše spremno za sledeći korak obreda. A onda se dogodilo nekoliko stvari od jednom. Neka krupna silueta sa trozubim štapom se rvala sa morskim nemanima, dok je jedna druga, sitnija i vitkija, projurila pravo ka Hobotnici.

“Požuri, uzmi bočicu” – odzvanjao je gromki glas Kralja Mora, dok je munjama iz štapa rasterivao neman. Kraljević ga posluša, te se munjevitom brzinom sjati ka pipku kojim je Hobotnica čvrsto stezala eliksir. Rvaše se, da bi na posletku princ, nepovređen, uspeo da skloni bočicu, Malu Sirenu i sebe od Hobotnice. Tada Kralj Mora, uspevši da rastera nemani, uperi svoj štap u Hobotnicu. Munje su sevale iz štapa, dok je Hobotnica, praćena sopstvenim kricima, bila primorana da beži iz Kraljevstva.

I to je bilo poslednje od nje, više se nije vraćala, niti ju je ko docnije video. A što se tiče Male Sirene.. ona je nastavila da živi u miru i sreći sa Kraljevićem i svojom porodicom.

Jovana Vojvodić: CRUELANDEVIL (101 dalmatinac)

Lazar Lazarević: REPATICE NA NEBU (Devojčica sa šibicama, Petar Pan, Olovni vojnik)

„Sada će neko umreti“ rekao je Sajmon gledajući u tamno nebo koje je svetlucajućom linijom ocrtavala jedna zvezda repatica. „Kad god padne neka zvezda, jedna duša otići će sa ovog sveta“.
Zamišljen, na terasi jednog ski centra, Sajmon kao da je mogao da čuje kako neko, tamo daleko, izgovara iste te reči, a one odzvanjajući i odbijajući se o planine doskočiše baš njemu. Morao je da ih izgovori zbog nekog umišljenog poštovanja.
„Mora da sam poremećan kad razmišljam o tome kao jednoj od mogućnosti. Ali zamisli, Petre, zamisli da svaki put kada padne zvezda, pada i neki naš brat ili sestra, tamo u beskrajno dalekim predelima“...

 „Kako je to tužno“ – dodade Petar malo kasnije.

„Daj bre Sajmone, jebote, prestani da patetišeš. Svaki put moram da kopam rečno korito za tvoje suze kad se naždereš. Podaviš nas svaki put!“.
Sajmon je ignorisao grupu ljudi koji su se unutar sobe zabavljali uz muziku i alkohol, dobacujući mu prostakluke na terasu, a Petar, uvek nasmejana osoba nežnih, zelenih očiju, dečačkog lica i duže kosice, želeo je da uteši Sajmona i da mu kaže da je u redu misliti o drugima i da je u redu maštati o predelima izvan ljudskog domašaja. Ne reče, međutim ništa, no vide još jednu zvezdu padalicu i pusti suzu za njom.
Kako je noć odmicala, zeleni dečak Petar i plavi dečak Sajmon su ostali poslednje budne osobe u dometu od četrdesetpet kvadratnih metara. Samo su ćutali, posmatrali nebo, žalili za palom braćom i sestrama i razumeli se u potpunosti.

Sutradan, Sajmon je ostao zamišljen i ćutljiv do samog polaska – Petra više nikada nije video i to ga nije čudilo. Taj čovek detinjastog lica mu je rekao da ne planira da se zadržava na jednom mestu, rekao mu je da je naglo odrastao i da zbog toga više ne može da se vrati kući „a kuća je bila nešto iz mašte“.

U autobusu je zamišljeni polučovek spavao čitav put, a kada su stigli, niko ga nije čekao na stanici. Iako je Sajmon to očekivao, osećao je tugu. Ipak su praznici; tada ljudi najviše nedostaju jedni drugima i tada je sve od sreće i pesme.
Međutim, malo dalje od stanice, grupa ljudi odvuče mu pažnju. Stojali su i gledali u nešto. Izgurajući se kroz tople, nahranjene i surove stomake, mogao je da vidi nežno, beživotno telo; „Hej, pa kako li se to dogodilo i ko je to dozvolio“.
Mlado nepomično telo, sa ugljenisanim šibicama svuda oko sebe, je imalo najmirniji i najsrećniji pogled. Pahuljice u njenim očima se nisu istopile nego su sijale kao da se devojčica samo okliznula igrajući se sa drugom decom, i sada se smeje – uskoro će ustati i nastaviti da se igra... Nije se micala.
Sajmon se setio one zvezde i onog glasa. Setio Petra i njegove suze, a kada je gurnuo ruku u džep, pronašao je lanac sa priveskom olovnog srca i poruka:

Nikada ne budi drugo,
Uvek zahvali za  jutra.
Ni olovnom srcu ne treba dugo
Da bi poljubilo sutra.

„Treba ostaviti Anđela da spava“ rekao je sasvim tiho i zahvalno, i niko ga nije mogao čuti osim zelene boje i dve sjajne pahuljice koje su sa neba pale baš tu, u njegov grad, da mu pomognu da razume.

Milana Ćirić: 29. NOVEMBAR (Tri praseta)

Negde pred samo leto, tri brata praseta uspešno se odbraniše od vuka. On im je prilikom tog okrutnog napada naneo mnogo štete, ali bar su žive glave izvukli. Najstariji brat koji je svoju kuću, ne štedeći na materijalu, izgradio od cigle, primi drugu dvojicu da kod njega provedu neko vreme, dok sami ponovo ne stanu na noge i izgrade svoje domove iznova. Braća su se uz obilje sveže trave, voća i povrća, lepo vreme i kupke u blatu, oporavljala od traumatičnog događaja. U jesen su zajedno spremili zimnicu i ogrev kako bi preživeli zimu za koju su meteorolozi najavljivali da će biti duga i hladna, sa velikom količinom padavina. Kako su braća živela u crnogorskim planinama, znali su da snega neće manjkati, te se dobro opremiše.

Uskoro nastupi zima i početkom novembra sneg prekri vrh planine na kojoj su braća živela. U početku svi se radovaše snežnim pahuljama koje zimsku idilu učiniše potpunom. Ali malo po malo, zima posta sve jača. Lenji vuk koji nije spremio zimnicu, sada sa svojim čoporom ponovo poče da obilazi oko kuće prasića. Braća uplašena za svoje živote, sredinom novembra odlučiše da preko noći izbegnu za Srbiju. Najmlađi brat celog dana kuvao je hranu koju su čuvali u ostavi, a pred put braća dobro večeraše i napraviše naslage koje će ih držati sitim do cilja i ujedno održavati telesnu temperaturu. Tako teški, navukoše čizme na papke i krenuše put Vojvodine.

Veliki vojvođanski praznik, posvećen svinjama počinjao je 29. novembra i trajao skoro sve do Nove Godine. Mile mesar, već je mastio brk, unapred računajući koliko će para zaraditi po danu, jer je u više od 7 kuća pogodio da služi. Dok je tako zamišljen išao kući, od jednog doma gde je sutra trebalo da radi, u izmaglici koja je kako se kraj sela sve više približavao bila sve gušća, ugleda pred svojom kućom tri praseta koja su legla u blato, izgleda da odmore. Mile kao dobar domaćin, ponudi ih da u njegovom svinjcu prenoće i da se svežom vodom okrepe. A prasići oduševljeni gostoprimstvom, rado prihvatiše ponudu. Nisu znali prasići da su vojvođani lukaviji od vukova.

Mile ne sačeka dugo, te javi ljudima da sutrašnji posao odlaže zbog vrlo hitne stvari. Britkim nožem prasiće stavi u dugi san, a zatim ih dobro ušuška u slamu. Kako dolikuje, Mile upali i sveću, a svećom slamu, rekli bismo, da praznik obeleži. Celu noć je Mile oko prasića obigravao, a u ranu zoru iz njegovog dvorišta oseti se mešavina mirisa svezih čvaraka i dima kobasica u sušari. Sledeće godine Mile je imao najukusniju i najbolje osušenu šunku, a degustatori bi često komentarisali da šunka odiše nekom planinskom svežinom.  

Vanja Popović: 100 GODINA ZA JEDAN TREPTAJ (Uspavana lepotica)

“Vrtovi na suncu.
Grudi su pune tame:
Crnilo ištu.”
Iz Filipovog dnevnika

- Šta bi sad Ružica rekla na to?

- Da joj je žao. Ružica nikada tako nešto ne bi uradila.

-Zašto?

-Zato što je bila dobra osoba. I volela ga je.

-Pa ko je onda to uradio?

-Ja, Aurora, ja sam to uradila. Bar tako kažu sudski veštaci. Ne sećam se. I, čak i da je tako, ne osećam krivicu.

-Pričajte mi malo o vašem braku.

-Trebalo je da živimo srećno do kraja života. Malo sutra! Problemi su brzo počeli. Jedne noći se samo probudio i rekao je.

-Šta?

-Ne znam, sećam da je bila jedna reč.

-Pa to nije ništa ozbiljno.

-O jeste, i te kako. Jer se ponovilo nekoliko puta. I nije bio košmar. Nego želja.

-Za čim?

-Za nečim što nije imao, naravno. Ali ni to nije najgore.

-Nego šta?

-Počeo je da filozofira. Aurora, bože o čemu pričam, pa to sam ja, ne voli pametovanje. (Dobro, možda ponekad). Nego da je njena zadnja. Za razliku od Ružice, koja je previše tiha i pomirljiva.

-Šta je govorio?

-Pričao je o sažaljenju. Žalio je Ružicu, ne mene.

-Ali, vi ste jedno.

 -Nemojte mi sad o tome. Znam da je mene, Auroru, prezirao. Više je voleo da budem poslušna i dobra, nego samostalna. Nemoj da mi glumiš princezu, tako je rekao.

-Ali, nije Vas udario, vikao na Vas?

-Ne, nikada. Uradio je nešto mnogo gore. Priznao mi je.

-Šta?

-Nas sve vreme privlači zlo u nama- rekao je- pa i tebe je privuklo zeleno svetlo.

-Koje je onda njegovo zlo?

Zažmurila je. Dugo nije mogla da se seti scene koja joj je promenila život. Svako bi zaboravio da je držao nož pored onako oporih reči. Svako bi zaboravio da je poštovan samo polovično, a voljen nimalo. Ali bi sigurno upamtio te dve rečenice, stihova dostojne (ne kažu za džabe da umetnost uvek preživi): Samo je htela da pokaže da je jača i ja sam joj to dopustio. Nije ni znala koliko sam slab na nju. Bio je patetičan, ali svako je malo patetičan kad voli. I uzvišen kad umire. I uzvišen kad umire.

Videvši da je pala u misli, ponovila sam pitanje.

-Njegovo zlo... Kaže da nikada nije hteo da ode. Ni lanci mu nisu bili teški.

Tišina. Pustila sam je da sama nastavi.

-Pošao je po Auroru po svaku cenu, uvređen cinizmom. Mislio je da će se, ako je ostavi usnulu,  odreći Ružice koja mu je stvarno draga. Voila.

-Ali Vas je ipak spasio.

-Spasio je svoju iluziju i sliku o sebi. I Ružica mu je oprostila, da. Ali ja nisam Ružica. I imam svoje dostojanstvo.

-I šta je bilo posle?

Ponovo je utonula u ćutanje i u sećanja, koja su se, baš u ovom trenutku, razlistala pred njom. Bilo je to hermetično i šturo povređivanje, gotovo tiho. Sastojalo se u iskrenom glasu i blagom osmehu kada bi rekao zamenicu u trećem licu jednine ženskog roda. Sasvim bezazleno. Dovoljno da bude ponižavajuće. Kada će, pobogu, prestati da bude okamenjeni gavran?

Nastavila je kao da nismo ni prekidale razgovor.

-Pretvorio se u romantičnog pesnika. Zar ti se ne čini da nas sa zidova posmatraju zmajske oči, neprestano je pitao. Probio mi je glavu tim glupostima. Zar ne vidiš, Ružice? Mene gledaju. Stalno me je zvao tako i stalno je govorio o zmajskim očima.

-Zašto niste zatražili razvod ako su Vam svi simptomi ukazivali na to da ne želi da bude sa Vama?

-Ružica nije mogla, a Aurora nije htela. Bio je njen čovek. A i sam je rekao da voli lance, pa sam mu ispunila želju. Ostavila sam ga pored sebe.

-Vi znate šta ste učinili, rekli su Vam, zar ne? Ne pokušavam da Vam probudim krivicu, ali zar ne mislite da je bilo malo preterano?

-Za Auroru ništa nije preterano, njen gavran tek je tad raširio krila. Uostalom, pomogla sam mu. Nikada više nije morao da trpi zmajski pogled.

IZ IZVEŠTAJA

Klijent ne pokazuje poseban napredak. Čini se da je gotovo nemoguće spojiti dve istaknute ličnosti, jer se pored njih pojavila i treća. Njene karakteristične manifestacije su promukao glas i iritirajući i zlokoban smeh. Sve je to propraćeno stavljanjem oba kažprsta na glavu, kao da podražava rogove.  Predstavlja se kao Ona.

Душица Краговић: БАЈКА НАШЕГ ДОБА (Пепељуга)

... И живели су срећно до краја живота...

Пепељугино име је заправо било Нађа. Толике године мучења су у Нађи оставиле дубок  и неизбрисив траг. Иако је сада живела у велелепном замку, Нађа није могла да заборави своје старе навике. Сваке ноћи, када би принц заспао, она би одлазила у кухињу. Принц би је свако јутро затицао како спава поред ватре у пепелу. Принчева љубав је била толико велика да би је он тако уснулу преносио у њихов кревет, будећи је пољупцима. Када би је питао зашто спава у пепелу крај ватре, она би немо плакала, али не би давала одговор. Пун љубави и разумевања према прелепој Нађи, принц је покушавао да схвати шта се догађа. Чак је помислио да је нека нечастива сила обузела његову дивну жену. Време је пролазило, међутим, Нађине навике нису ишчезле. Једне вечери, док се принц правио да спава, Нађа се искрала из њиховог кревета. Када је на прстима изашла, принц  је одлучио да је прати и да сазна шта  је у питању.

Нађа је кренула уским ходником све до излаза. На стражњем излазу чекао је младић коме је Нађа, уз пољупце и загрљај, предала нешто. У журби је неспретно испустила један предмет из руке. По звуку, принц  је схватио да је реч о златницима, које је Нађа сваке ноћи крала, док је он безбрижно спавао. Њена љубав према њему је била лаж. У намери да одмах побегне са љубавником спречила ју је похлепа. Наиме, схватила је да је принчев иметак толико велики да га може поткрадати неко време и на тај начин обезбедити себе и свог љубавника за цео живот. Скрхан болом због сазнања, принц се повукао у своје одаје правећи се да ништа не зна. Повређена сујета је надјачала љубав према крадљивици Нађи и натерала га је да скује паклен план. Одлучио је да и следеће ноћи прати Нађу. Пут ју је довео до сефа из ког је и те ноћи украла златнике. Принц  је њено злодело снимио телефоном најновије генерације, како би имао доказ о прекршају. Пустио ју је да и те ноћи неопажено однесе плен свом љубавнику, али је пре тога позвао полицију. Она је, несметано, предала златнике свом вољеном и вратила се у кухињу како не би изазвала сумњу. Полиција је пратила младића који је плен носио на тајно место. Када је злато додао на дотад сакупљени плен, полиција је упала и ухапсила га. Нађа је, такође, била утамничена. Следећег дана скандал је освануо у свим новинама. Принцу  је враћено сво украдено злато, а Нађа и њен љубавник су осуђени на доживотну робију. Наравно, у различитим затворима. Једна велика љубав је осујећена вештим потезима државних органа.

Принц се више није женио, јер кога једном змија уједе и гуштера се плаши. Ипак, живот није бајка.

Драгана Јовановић: ДЕЧИЈЕ ЦИПЕЛЕ, НЕНОШЕНЕ (Девојчица са шибицама)

„Јадница! Хтела је да се огреје!“, са свих страна допирали су сродни повици, постепено се утишавајући, обавијени велом сажаљивости, неутешности и бола. Сви су жалили малу јадницу, тужно чељаде, срце мало, бахатошћу неукаљано. Сада су речи и помоћ долазили од свих. Сада је било касно за с в е.

***

Дечак је јурио залеђеним тротоарима, носивши папучу коју је узео од девојчице уз ругање њеној немоћи и сиромаштву. Дечак није био лош, дечак је био дечак. Склон погрешкама и несташлуцима. Дечаку је било жао што је био безобразан и девојчици у ритама одузео једино што је њена гола стопала штитило од суровости плочника. Тражио ју је. Хтео је и синоћ, али наравно да отац и мајка и читава свита родбине (да не набрајамо сад све, јер заиста за причу није важно) нису дозволили да у новогодишњој ноћи тражи тамо неку девојчицу.
 „Скитница је, снаћи ће се.“, „Ти што просе увек имају највише, не бој се.“ – говорили су му. Али дечаку се није чинило да је девојчица имала највише. Заправо, није му се чинило да је ишта имала. Нису га утешиле 'истине' старијих. Једноставно, није успео да појми зашто девојчица која је имала највише није бар носила једне топле и таман ципеле уместо папуча за џина.                                                                                                                        
Једина утеха пристигла је са мајком, лепом женом која је дечака кад-кад подсећала на костура из декиног атласа; но, тешио се ипак да мама није костур, јер очи су јој биле најтоплије на свету, а те у атласу не да нису биле топле, него их уопште није ни било.       „Ако ти је баш стало да исправиш свој несташлук, можеш ујутру да је потражиш и да јој вратиш папучу. Штавише, понеси јој ове дечје ципеле, неношене; твоја сестра их је добила од Деда Мраза пре две године, сећаш се...“                  
Заћутала је. Сећао се, знао је. Он је увек знао иако му никад ништа нису рекли. Оно што они нису знали јесте да су за сестрину смрт криви Деда Мраз и он. Стегао је мајчину руку, а она га је заузврат пољубила у чело.

...

Дечак је јурио залеђеним тротоарима, носивши ципеле и папучу.

***

Чопор људи полако се удаљавао од несрећног места. Није било довољно несрећно да би им покварило први дан у новој години. Не можемо бринути о свим кривдама света, мислили су, док им је у ту мисао већ ушетала друга о доласку нежељене родбине на ручак или жељених пријатеља са којима би ваљало поновити претходно вече, а све у нади да ће јутро осванути ведро и без оваквих трзавица... Захваљиваше се Господу свеприсутном када угледаше погребничку кочију. Барем јадници више неће бити хладно, барем се више неће мучити. А заправо, били су захвални што их слика мртвог детета више неће застрашивати. Само је то било превише богохулно да би се признало, чак и у мислима, и још у ово благданско доба...

***

Задихан дечак је стигао до места са ког се осипала гужва. Заправо, једина гужва у граду. Видео је само гола стопала и све му је било јасно.

Не

Не

Не опет

Људи су се забринуто окретали. Да ли је то изговорио наглас?

Дрхтавим кораком пришао је месту где је девојчица лежала непомична. Није могао да скрене поглед са залеђених стопала и мисли са своје кривице. Још једне. Клекао је и ципеле једва обуо на девојчицине без крви ноге. Да барем у другом животу не умре од хладноће.

Одмакао се и пустио погребника (који је испратио дечаков мали ритуал сузних очију, јер се никада није могао навићи на ове бесмислене и поготово дечје смрти; Може ли, Боже светли, да некад славимо нечију не-смрт место рођења сина Твојега? Зар  се није родио довољно пута?) да смести тело у кочију смрти.

...

Остале су само истрошене шибице. Дечак је схватио да је девојчица ипак имала највише.

...

Дечак је сачувао папучу и, дошавши кући, у њу сместио сестрину лутку (једном ју је подигао толико високо да девојчица није могла никако да је дохвати, много је плакала тада, па је добила температуру, затим је пристигао и кашаљ, а онда и крв, али не из носа), јер је тако могао да их здружи тамо горе. Надао се да ће Деда Мраз заиста одужити свој дуг пославши пакетиће свима тужнима на свету. Дечак није желео да још неко умре од туге. Сада има два нова добра помоћника. За дечака Деда Мраз је био Бог.

***

Цео град је сијао, само је мрачна била једна капела.

Свуда су светлеле лампице, само је прозор мртвачнице имао звезде.

...

Свуда је било хладно, али једној девојчици су стигле шибице. Упалила је свећу и угрејала своју причу.

5. NASTAVAK BAJKE

U narednom temi, vaš zadatak će biti da napišete - u obliku kratke priče - nastavak neke čuvene bajke.

Kao što i sami znate, bajke su prozni oblici koji poseduju relativno predvidivu narativnu strukturu. Tokom svojih studija pričali ste već o Vladimiru Propu i njegovom istraživanju koje je potvrdilo da se bajke odvijaju po razgranatom, ali poznatom pripovednom obrascu, i da se svaka bajka može "sklopiti" uz pomoć nekolicine od ukupno tridesetak tzv. "funkcija" bajke. Bajke se stoga završavaju na istovetan način: junak prevazilazi poteškoće, uspeva da snagom ili domišljatošću pobedi negativne sile zbog čijeg je delovanja i započela radnja bajke, i na kraju biva darivan bogastvom i porodičnom srećom.

Vaš zadatak će biti da napišete nastavak neke konkretne bajke; odnosno, da napišete priču koja će problematizovati šta se može desiti sa pričom bajke, odnosno njenim junacima, posle onog "i živeli su srećno do kraja života". Da li junak i njegova princeza imaju srećan brak do kraja života? Da li se možda pojavljuje neka nova rušiteljska sila? Da li je naš junak uopšte srećan svojim životom? Šta nakon kraja bajke rade razni likovi poput veštica, vitezova i proroka koji su pomagali našem junaku na putu do njegove pobede? Ako je junak došao iz siromašne porodice - šta se desilo sa njegovim roditeljima ili prijateljima iz detinjstva?

Naravno, ovo su samo neki od primera na koji način možete oblikovati premisu svoje priče. Kao što možete primetiti, ovo je zadatak koji vam daje izvrsnu priliku za parodijski, ironijski ili dekonstruktivni postupak, ali to ne znači da svoju priču ne možete napisati na neki drugi način. Kao i u dosadašnjim zadacima, ni ovoga puta ne postoje stilska ili žanrovska ograničenja, tako da svoj nastavak bajke možete ostvariti kako god poželite: u obliku žanra, u obliku realistične priče, smestiti je u simbolično savremeno okruženje, itd.

POSEBNE NAPOMENE:
1. Tema vaše priče može biti bilo koja poznata bajka, uključujući tu srpske bajke (Zmija Mladoženja, Čardak ni na nebu ni na zemlju, Biberče), evropske bajke (braće Grim, K. Andersena), pa čak i Diznijeve verzije (Snežana, Pepeljuga, Mulan, Aladin). Jedini je uslov da bajka bude opšte poznata kako bi čitaoci znali na koju priču se nastavlja vaš rad.
2. U podnaslov svoje priče obavezno stavite ime bajke čiji nastavak pišete.

***

Rok za slanje radova je petak, 13. decembar. Ukoliko imate dodatnih pitanja, slobodno pišite ili se vidimo u terminu konsultacija.

Srećno pisanje!

Jelena Marković: NIKAD NIJE KASNO ZA ISPRAVNE ODLUKE (Jarac)

Zora se najavljivala na prozorima kada ju je probudio zvuk sirena koji je dopirao sa ulice.

Pogledala je na sat, 07:15h. Protrljala je oči i duboko uzdahnula shvativši da je čeka naporan dan na poslu.  Uskoro joj se bliži rodjendan. Iskreno mu se radovala i volela je to što je rodjena prvog janura.  Iz misli ju je trgao zvuk mobilnog telefona, nije ni morala da pogleda, znala je  ko je.

„Izvini za ono juče, nadam se da ćemo imati priliku da razgovaramo o tome danas“ čuo se ženski  glas sa druge strane.  „Dolazim za dvadeset minuta“ rekla je M. i spustila slušalicu. 

U 08:00h je bila u kancelariji. Na trenutak se osvrnula oko sebe, ponosna što je sve to sama stvorila. O tome je oduvek maštala. Znala je da će je njena ambicioznost  i želja za samostalnošću dovesti daleko u životu. Ono što nije volela je njena tvrdoglavost a njeno razočaranje zbog jučerašnje situacije bilo je  gotovo neizrecivo. Brzim pokretom ruke kroz sveže ofarbanu  plavu kosu  pokušala je da odagna  misli o toj situaciji, i baš u tom trenutku začuo se zvuk  sporih, nesigurnih koraka koji je dolazio ih hodnika i zaustavio se ispred vrata njene kancelarije.  „Znam da si ispred, udji“ rekla je poprilično hladno i drčno.  Krupna, pokunjena žena se ubrzo našla svega par koraka iza nje. „Znaš.. shvatila sam  da nisam trebala to da uradim  i želim da znaš da mi je mnogo žao. Iskreno se nadam da nam ova situacija neće pokvariti odnos koji smo godina gradile“ rekla je drhtavim glasom,a onda joj se niz obraz slila suza.

M. je shvatila koliko malo obzira ume da ispolji prema tudjim osećanjima kada okolnosti to zahtevaju i naterala se da načini prvi korak i bez reči je zagrli. „Nikada to ne bih dozvolila „ rekla je kroz nekoliko trenutaka.

Uskoro puni trideset godina i shvatila je da, koliko god da voli to što je jaka, samostalna i ambiciozna žena, ipak  poseduje osobine na kojima bi mogla da poradi zarad boljeg odnosa sa sebi dragim ljudima  a danas je načinila prvi korak ka tom cilju.

Milan Tica: PRIČE IZ AOKIGAHARE (Škorpija)

Nepregledne šume gušile su se u jutarnjoj magli, a šansu da prodišu dobijale bi prekasno – tek pošto bi nečiji izdisaj protutnjao gustim drvoredom i nestao jednom zanavek. A mahovina, ta gladna neman, gutala bi sve pred sobom, ne suzdržavajući se ni pred poslednjim spomenom na onoga koji se otisnuo u krošnje. Tišina koja je vladala ambijentom, krotila je trezvene misli, pretvarala ih u one mahnite i odvlačila sve dublje u maglu sa kojom su se dizale dovoljno, da nestanu zasvagda.

Bilo je čudno što sam odlučio pozvati ekipu u večernjim, a ne u jutarnjim satima –  kada je sasvim sigurno šuma u svom najzlokobnijem obličju. Međutim, smatrao sam da bi logorovanje u jutarnjim časovima predstavljalo degradiranje tradicije, premda je Aokigahara i s jutra bila dovoljno mračna da iznese sve protokole drevnog obreda. Paljenje vatre me je iscrpelo, jer vlažni mahovinasti tepih koji je Aokigahara praktikovala nikako nije apsorbovao oksidatore sa kojima sam isprva pokušao, te sam bio primoran da varam. Naravno – benzin. Kada smo posedali oko ognja, otkrio sam im jedino pravilo našeg pripovedanja uz logorsku vatru: Moramo biti svedoci priče koju pripovedamo. Hasuko je imao želju da započne, no pre nego je uplovio u priču, zamolio sam ga da je naslovi. „Nisam baš razmišljao o tome, ali neka bude Zbog bebe“.    

Zbog bebe

Bio je to dan pre nego što je mama trebala da se vrati iz Rusije. Sedeli smo kod Kane u potkrovlju i čekali dostavu. I napokan kada se čulo zvonce, pomislili smo da je naš Jakitori ((Japanski: Yakitori (焼き鳥) je japansko je jelo najsličnije srpskim ražnjićima.)). stigao, pa smo žurno sišli i otvorili vrata, no prizor koji smo zatekli sve nas je zanemeo. Na otiraču je stajala kolevka, a u njoj beba uvijena u belo ćebence. Posle nekoliko tenutaka apsolutne ćutnje, odlučio sam da je unesem u kuću. I Kana i Akemi su se usprotivili tom činu, ali to je bilo jače od mene, a ja sam bio jači od njih. Iako je sama pojava bebe ispred vrata Kaninog doma bila snažan motivator cele priče, ono što je usledilo ipak se pokazalo kao glavni okidač za užase o kojima ću govoriti u nastavku. Beba je prvi put zaplakala i ja sam odlučio da skoknem do prodavnice, da kupim sve što bi je moglo smiriti, a ovo dvoje je ostalo da pazi na nju. Međutim, kada sam na kasi plaćao račun, javljeno mi je da se majci stanje posle operacije pogoršalo, te da hitno moram u Rusiju. U žurbi sam nazvao Akemija i rekao mu da paze na bebu, te da nikome ništa ne govore. Situacija koja me je zadesila, naterala me je da mu otkrijem zašto tako silno želim zadržati bebu. Da, mislio sam da je dete moje, te da ga je majka ostavila baš ispred Kaninog doma, jer sam joj onomad rekao da je to moja kuća. Sramota me je bilo da ono gde ja živim predstavim svojim domom. Poslednje što sam rekao Akemiju jeste da bi prijava policiji mene uvukla u probleme, pogotovo ako bi se dokazalo da je dete moje. I sam je znao kako su rigorozni zakoni ovde kod nas. Zadržao sam se u Rusiji nedelju dana. Mami je polako bivalo bolje. No kada smo se vratili kući doživeo sam najveći šok ikada: Kana i Akemi su preminuli. I to od ebole((Virusno oboljenje.)). O bebi nije bilo ni traga ni glasa, niti sam ikada saznao gde je ona završila. Očigledno da nam je neko ostavio zaraženo dete ispred vrata kako bi nas usmrtio. A bolesti poput ove su tihe ubice – malo te bolucne glava i posle nekoliko dana te nema. Njih dvoje su verovatno danonoćno bili uz bebu, te se lako zarazili. Ne mogu to sebi nikada oprostiti.

Hasukova priča nas je ostavila bez reči. „Mislim da je sada red na tebe“ – dobacio sam Šini, koja je bila skamenjena, pretpostavljam od prethodne priče. „Uh, ajde“ – uzvratila je nesigurno, ali je započela svoju priču, koju je iz nepoznatih razloga nazvala; Dug.

Dug

Vraćala sam se ponoćnim vozom za Fudžijošidu ((Japanski: Fujiyoshida (富士吉田市) je grad u severnoj bazi planine Fudži. Nalazi se nedaleko od same šume.)), kada mi je zazvonio telefon. Javila sam se, a sa druge strane se čuo nepoznat muški glas: „Gospođica Šina Fukunaga?“ – potvrdno sam odgovorila. „Oprostite, što zovem ovako kasno, da li ste i dalje zainteresovani za posao negovateljice?“ – upitao me je stranac. Opet sam potvrdno odgovorila. Tada mi je gospodin, koji se predstavio kao Šinđi Tano, rekao da ujutru mora na neplanirani put, te da mu je hitno potreban neko ko će paziti na njegovu nepokretnu majku. Dao mi je adresu i već za 6 časova morala sam da se pojavim pred kućom Tanovih. Tako je i bilo; odspavala sam tri sata i došla do velelepne kuće, ispred koje me je sačekao gospodin Tano i proveo me kroz dom objasnivši mi šta se gde nalazi i šta sve treba da radim za vreme njegovog dvodnevnog odsustva. Upoznao me je sa svojom majkom, staricom koja se zvala Jukiko i koja nit je čula, nit govorila, nit je mogla da šeta. Pila je 16 različitih lekova dnevno, što je bio pakao i za mene i za nju, no neću vas daviti tim delom. Prvi dan smo pregurale nekako, ona je zaspala oko devet, a pola sata kasnije su i meni pali kapci. Usred noći probudila me je crveno-plavo rotacija. Pretrnula sam. A onda se čulo i zvonce. Oklevajući sam otvorila vrata. Da, obavestili su me da je gospodin Šinđi Tano stradao u saobraćajnoj nesreći. Zamoljena sam da sledeći dan ostanem uz njegovu majku. E taj dan je bio gori od svakog horora   

Pošto je Šina završila svoju priču u suzama, osetio sam potrebu da je zagrlim. Sada je na red došao Osako, međutim njegovo lice odavalo je bezidejnost, pogotovo posle ovakve dve priče. „Okej. Onda ću ja“ – rekao sam i otpočeo.

Naplaćujem

Sestra se vratila iz Afrike. Tamo je bila na tronedeljnom odmoru, pet meseci nakon teškog porođaja, problema sa roditeljima i svega što je donela ta zbrka. Kada se vratila, primetio sam da nešto nije u redu. Zatvorila se u stan i tako danima nije htela da komunicira ni sa kim. Nakon tri dana, odlučila je da me pozove kod sebe. Čim sam je video, znao sam da je fasovala neku bolest u Africi. Njena koža je bila osuta, tresla ju je groznicu, a ruke nije mogla pomerati od bolova. Beba je bila u nešto boljem stanju, ali se dalo primetiti da je smrtonosni virus obuzeo i nju. Znao sam ko su dva glavna krivca za ovo: otac deteta i onaj što je odobrio put za Afriku. Ovog drugog sam znao, a za prvog je ona morala da mi kaže. Međutim, niti je želela, niti je mogla. Raspadala se polako, a ja sam znao sam da će je ebola sahraniti. Nisam želeo da je vodim u bolnicu, jer bih tako bio sprečen da otrovnu strelicu uputim začetniku svega ovoga – tebi Hasuko! Vršljao sam po njenom telefonu i pronašao dokaze, pa je bio red da i malo otac propati zbog deteta. Izvini, nisam planirao da usmrtim tvoje prijatelje, sam si kriv, jer si navikao da drugi ispaštaju zbog tvojih grešaka. No izgleda da ti je ta navika došla glave. Verujem, da se ti Šina pitaš zašto si pozvana na ovo logorovanje, a poznajemo se tako malo. E pa gospodin Šinđi Tano je krivac zašto je moja sestra otišla u Afriku. Taj svetski putnik i njegova turistička agencija su preporučili mesto: „Sasvim bezbedno i okrepljujuće“, a ispostavilo se da je to bio epicentar ebole. Ja sam mu podmetnuo saobraćajku, a za tebe je to bila kap koja je prelila čašu.

I dok sedim ovde u hladnoj šumi i varam tišinu izmaštanim pričama troje samoubica, zapitam se, osmehnem i opet vratim pripovedanju – jedinom leku.

Sa japanskog preveo
MILAN TICA

Anabela Kuridža: PREOBRAŽAJ (Vodolija)

„Da li se zgrijati?“- čula sam kako baba pita komšiju Momira.

„Ano, hladno ubi' Bože! Nikad 'ladnije zime.“-odgovori Momir i uđe u svoje dvorište.

„O, pa zar za svaku zimu kažu:“Ova je najhladnija do sad!“?“- rekla sam sebi u bradu kolutajući očima, setivši se istog ovog razgovora od prošle zime.

Više se i ne sećam svog detinjstva u tančine. Često se pitam šta bi se desilo sa čovečijom glavom kad bi se čovek sećao svakog detalja koji je doživeo. U meni je ostala nekolicina slika iz tog detinjeg doba i ta nekolicina jedva je vidljiva. I tako kao jedva vidljiva, maglovita, sa moje dvadeset i dve godine, i ona je dobila neki drugi oblik. Kada govorim o njoj osećam kao da prepričavam neki tuđi događaj, ne nešto moje i lično, kao da sam se u potpunosti odvojila od nekadašnje sebe, kao da živim u potupunosti neki novi život. Mogu slobodno reći da više pamtim one ružnije stvari iz detinjstva od onih lepih, jer valjda bol duže odzvanja u čoveku, ali ni te ružne me više ne bole.

Ono Momirovo „Nikad 'ladnije zime.“ odzvoni u meni svake zime koju osetim. Svake zime koja me zaboli. Ali to da ta rečenica važi za svaku zimu mi odagnava tugu. Shvatam da je tako i sa bolima i sa srećama. Vriska, jauk, smeh ili plač, samo su trenutni i samo trenutno doživljeni, pa se uhvatim u mislima „Nikad me nije bolelo kao sad.“ ili „Ovo je najlepša stvar koja mi se desila u životu.“ i zastanem-nije, samo sam zaboravila. Nije, samo je vreme uzelo što mu pripada. Zar ne bi čovek umro od boli kad bi je svaki put, kad bi je se setio, doživeo kao onaj prvi put kad ga je zadesila? A sreće su, verujem, nešto sasvim drugo...

Volim svog oca, mada, sada iz ove perspektive, ne libim da kažem da je uvek bio čudan čovek. Tada je u selu važio za čudaka, a u našoj kući on je bio „naš tata“, za drugog nismo znali. Čovek visok dva metra,vižljast, mršav, krive i grbave kičme. Nosio je dugu, crnu kosu, svezanu u nizak rep.  Kod nas u kući to da se volimo bilo je označeno podrazumevanjem, nije tu bilo nekih lepih reči, gestova, iznenađenja ili zagrljaja, prosto smo se voleli. Osećaj koji dete oseti dok grli svog oca,osećaj koji dete oseti dok ga otac grli- nisam imala priliku da doživim.  Ja svog oca nisam zagrlila nikada u životu i nisam osećala da mi to nedostaje. Kad bih ga gledala, u njemu bih videla čoveka kome ne treba zagrljaj, čoveka koji ne ume da da zagrljaj, ne samo nama-deci, nego bilo kome. Majku nikad nije zagrlio ili poljubio, a da smo brat i ja to videli, čak i danas pomislim da ne znam kako bih se ponela da tako nešto vidim. Majka i on su se često svađali, a ja sam često molila Boga da i mi živimo u miru i skladu kao sve druge porodice što žive i pitala se zašto ovako mora da bude baš u našoj.  Posle svake od tih svađa uvek su se nekako primirili,  često sam, u tim situacijama, čula oca da govori majci: „Pa pred Bogom smo se zavetovali, taman posla Vera...“ i tako bismo nastavljali naš dalji život.

Kada smo u školi trebali da govorimo o svojim roditeljima, brat i ja samo o ocu pričali s posebnim  ponosom. Drugi očevi bili su stolari, doktori, poljoprivrednici, a naš otac je pravio ikone. Bio je poznat u selu, a u gotovo celom selu, čak i u okolnim mestima, svaka kuća je imala duborez svoje krsne slave na zidu, koji je moj otac uradio. Znao je da rezbari satima sedeći na kauču nagnut nad stolicu pred sobom, pa je ovaj svoj posao i okrivio za svoju krivu kičmu. Brata i mene je često izluđivao zvuk udaraca dleta o drvo, pa bismo odlazili u sobu ne bismo li se malo udaljili, ali ni to nije pomagalo, jer je cela kuća odzvanjala od tupih udaraca. Često smo jedno drugo prekorevali kad neko od nas okrene očima ili zapuši uši zbog buke, mada oboje smo znali da smo, u tim momentima, to da nas buka nervira krili i od samih sebe, govoreći da grešimo dušu jer naš otac radi za Boga.

U našoj kući svake godine slavio se Nikoljdan. Kao po običaju, rano ujutro porodično bismo odlazili u crkvu, a pošto bismo se vratili kući, dočekivali bismo goste. Svaka slava je ličila na onu prethodnu, isti gosti, isto posluženje, isto raspoloženje... Toliko su ličile da kad bismo u kući nešto prepričavali ne bismo se mogli setiti da li se desilo prošle, ili one tamo godine... Međutim, poslednje naše slave se dobro sećam. I dan danas ne znam šta se tačno događalo, ali 2003.godine na Nikoljdan majka nas nije probudila, kao po običaju, sa rečima: „Hajde, polako ustanite, treba da se pođe u crkvu.“ Te godine probudio nas je majčin vrisak: „Branislave, šta to radiš?!“

Danas, ne saosećam se sa tom tada devojčicom, koja je stajala na vratima dnevnog boravka i vikala:

„T A T A  C E P A  B O G A!“

Ne saosećam se sa devojčicom koja je razjapljenim, ukočenim očima gledala prizor u kom lice njenog oca dobija neki novi, njoj nepoznat izraz. Prizor u kom gleda svog oca poput razjarenog čudovišta koje sekirom cepa Isusa kojeg je prethodno s ljubavlju danima rezbario. Ne mogu da se saosetim sa šestogodišnjakinom za koju su Isus i Bog prestavljali isto.

Narednu celu noć provela sam  sedeći u postelji i moleći tog istog Boga da nam oprosti, da oprosti mom ocu, za greh.

Ujutro, u našu kuću, došla je prva očeva mušterija na tetoviranje.

Ивана Јањић: ТРИЧАРИЈЕ (Ован)

11. фебруара сам почела да водим дневник. Нисам баш склона дугачким описима, тако да сам, након двочасовног седења над папиром написала само „Никад више.“ Тог дана купила сам себи минђуше. Мале, са провидним кристалима. Углавном не дајем толике паре да бих се орасположила, али данас је ипак посебна ситуација, а посебне ситуације изискују посебне мере. Ставила сам их чим сам изашла из радње и одмах сам се осетила боље.

11. јуна сам купила течни пудер. Можда ми је био за нијансу превише жут, али ко га шиша, лето је, поцрнећу ускоро. Само да не крене да се топи од врућине. Миња ми се смеје што се сећам ког сам дана купила пудер. А ја се сећам јер сам тог дана писала у дневник док сам се шминкала, па сам у углу оставила за нијансу прежут отисак прста.

11. августа је у хладу било 42 степена. И пудер се није топио, за дивно чудо. Ни пудер, ни коректор.

11. септембра сам купила оловку за обрве, јер ми се лева обрва за нијансу проредила.

11. октобра сам купила наочаре за сунце, иако није било баш сунчано.

11. новембра купила сам беретку.

11. новембра сам схватила да ми је свега доста.

...

Замолила сам га да ми напише песму. Рекао је да можда превише слушам Балашевића. Ја сам њему рекла да он превише слуша Хладно пиво, а чак и они имају песму о девојци која жели да јој се напише песма. Рекао је да није баш поетски настројен, али да можемо у биоскоп ако би се Балашевић сложио с тим.

...

Лежала сам, хоризонтално, паралелно са трпезаријским столом, на изохипси толико ниској да ме је страх да је упоредим са било чим другим. Звонило ми је у ушима. Подигла сам се на све четири и отпузала до купатила. Ухватила сам се за каду и усправила. У глави су ми се помешали сви меридијани света. Окренула сам се ка огледалу.

Никад више. Једно око ми је било затворено отоком. (зато што увек ја морам да будем главна)

Никад више. Крв се сливала из расечене обрве. (зато што не могу да искулирам кад ми каже да искулирам)

Никад више. Пљунула сам крв у лавабо. (зато што је само требало да га пустим на миру)

Никад више. Испао ми је зуб. (зато што је само, у три лепе пичке материне, хтео да спава)

Никад више. Испао је још један. (и шта се мене тиче када је он дошао, па није он мени муж, шта ја себи дајем за право)

Никад више. Недостајао ми је прамен косе. (и које су ми ти форе, да се насмејем кад ме онај кретен гледа)

Никад више. Из увета је текла крв. (и запамтићу ја њега, куне ми се животом, кучка глупа)

Никад више. На врату сам имала подлив. На ребрима сам имала подлив. На рукама сам имала подлив. Изнутра сам имала подлив. (јер, зна се ко је овде мушкарац, и јебаће ми нану нанину).

А у дневној соби чула се музика. Како те слиједе погледи, како се лијепе по теби. А ти их жељно упијаш. Мислиш да не видим.

Ето ти песма, лудо једна.

Andrea Vranić: SLUŠAJ, DA TI JA KAŽEM NEŠTO KAO VOAJER VOAJERU (Ovan)

Duž čitavog poda, pa sve do polovine samih zidova hodnika, crne pločice glatke i sjajne u polumraku izgledaju kao da se ženska lakovana cipela rastočila u neoblik, i na jedan bizaran način prelila u prostor oko mene. Plafon je okrečen u najtamniju boju olujnog neba. Hodnik iliti okean bez neba, bez sunca, nigde ni meseca ni zvezda. Oken bez ikakve ideje o tome gde se  završava, a njegovo ljubljeno nebo počinje.  Kap, kap, kap i posle nekog vremena nakupi se materijala za ceo okean. Sa moje desne strane kupatilo. Kap, kap, kap kaže slavina. Kap, kap slavino - otpozdravljam.

Korak. Korak. Korak. Tri koraka i već sam u dnevnoj /spavaćoj/trpezariji/garderoberu/kuhinji. Višestruka namena prostorije ne ispunjava očekivanja. U njoj zuji praznina ili je to klima? Radijator? Jedno ogledalo. Fotelja. Laptop i par zvučnika. Knjiga Krusoovih avantura na pustom ostrvu. Stolica sa odećom i ništa. Prostorija je hladna i vidim kako moji topli, vlažni tabani ostavljaju staklene pločice zamagljene. Otisci prstića na levom tragu pet. Na desnom četiri. Ja znam da brojim samo do devetnaest.

Igor napušta stan svaku noć, tačno u ponoć. Na obližnjoj trafici kupuje jedne papirne i jedna vlažne maramice. On ovo čini tako što pruža diktafon, na kojem ima snimljen muški glas, kako izgovara reči izrečene ispred ogledala, još pre nekoliko godina. Igor nema snimljeno  Hvala. Otvara novčanik i iz crvene lepeze, vadi jednu hiljadarku. Uzima kusur tek kada ga rogata prodavačica spusti na pult. Igor ne dodiruje njenu ruku. On samo sebe dodiruje. Odlazi u svoju noćnu šetnju  istim putem, uvek istim bez obzira na vremenske prilike i neprilike. Igor je dosledan, on ne čini ustupke.

Preko puta zgrade u kojoj živi, nalazi se Železnički park. Danju ne služi ničemu. Upravo zbog noći prozvan je Parkom pedera ili se zvaše Park jebanja. Više nisam sigurna. Suština je da ga oba naziva savršeno opisuju. Drveće, klupe, žbunje, livada, dečije igralište. Sva mesta godinama služe jednoj jedinoj svrsi, da izdrže cimanja i klimanja. I bogami izdržaše. Davno je koja majka pustila svoje čedno čedo, da svojim neuprljanim prstićima uhvati metalne lance ljuljaški.

Igor se šeta sa svojim cipelama obuvenim u debele čarape. Ne, on nije pogrešio. Igor nije debil. Svi znamo da se cipele oblače preko čarapa, a ne obrnuto. Ali Igor to tako radi.  Danju smišlja, noću sprovodi u delo, produktivniji u svojim akcijanjima napolju nego kod kuće. Sporim koracima obilazi, šunja se i razgleda, putanjom crta spiralu po parku energičnim hodom. Dosta nije kada se umori ili zasiti, dosta je tačno u dva sata izjutra. Već  ga tolike godine poznajem i još ni jednom nije učinio korak van svog diskursa, van svoje zone komforta. Bez obzira na sve, on dva sata neumorno traži i uglavnom pronalazi lek za svoje bolne nagone.  Obriše se kulturno maramicom. Igor se ne briše o rukav, pantalone ili šta prvo dohvati. Igor je gospodin čovek. I on svoj posao obavlja najbolje u regionu.

Trčim, trčim, trčim. Ja sam zec hop i uvek negde žurim. Moja dva sata savršene samoće, unutar tuđeg sveta, su istekla. On se vratio, a ja bežim.

Igor ulazi u stan, ne pali svetlo, sa leve strane ostavlja ključ, jedan ključ. Hvata daljinski upravljač  i klima počinje da remeti hladni ali ustajali vazduh i nadvladava ga svojim vrućim i teškim. Igor zatim odvrće radijator, i toplota u potpunosti ispunjava prostor. Sada je temperatura dostigla 30 stepeni, i vreme je za svetlost koju baca vatra kamina. Klik, i gotovo. Ogledalo hvata obrise atletskog stasa prolazećeg tela. On seda u fotelju i uzima laptop u ruke, pušta Šopenov Nokturno koji razbija tišinu i umiruje uzdrhtale nerve posle uzbudljive večeri.

Igora poznajem nekoliko godina, iako nisam sigurna da bi se to moglo nazvati poznanstvo. Za poznanstvo je potrebno dvoje ili više ljudi. A ja sam u ovome sama. On opet prolazi, ja vidim njegove obrise na displeju koji imitira fejk kamin. Imam još malo vremena, pre nego što stane kod prozora, i uhvati moj pogled.

Branislav Aleksić: JEDNO SASVIM SOLIDNO RAZMIŠLJANJE (Vodolija)

Dragi moj Vinsente,

pitam se kako ti je u novoj sredini. Da li taj svet u koji si došao ima nešto više da ti ponudi od sveta iz kojeg si pošao? Molim te piši mi detaljno o tom mestu u kojem boraviš i energiji koju u njemu osećaš. Znam da nikada nisi voleo pisati i da je slika bila tvoj način izražavanja ali meni za merak okani se na momenat platna. Ovde nemam baš puno sagovornika. Sinoć sam se zapio sa jednim ekonomistom. Bio si upravu kada si rekao da profesija nema veze sa čovekovim duhom. U tom mladiću sam po prvi put nakon tvog odlaska imao zanimljivog sagovornika. Čoveka koji nije bio obojan lakim bojama. Pokušavam da se kanem alkohola i kafanskih polemika i krenem sa unosnijim pisanjem. Krenuo sam zato na neki kurs pisanja proze. Nisam siguran da će biti neke vajde od njega. Pičkin dim. Kafanske polemike su govor Bogova naspram "polemika" između ovih ljudi. U kafani su tražili fizički obračun ili donosili gajbu piva kada bi pročitali neku moju priču. Tad bih znao da ta priča ima nešto. Ukoliko bi se samo vratili svom piću, značilo bi da priča ne valja. Ovde svi govore o različitim pričama isto. Svima se svidja. Ako ne cela priča onda jedna rečenica u toj priči. Dakle, ako ovo pismo sa književnog aspekta ne valja, ali ova rečenica koju sam malopre napisao a koju sam ukrao od jednog srpskog pisca valja, ja sam perspektivan mladi autor. Takođe, ispostavilo se tačno da pisci ne znaju za pravdu osim u svojim delima i svojim rečima. Ti znaš da mene najviše boli nepravda. Nepotizam je po meni nepravda. Primetio sam individue koje su poput duhova na ovome kursu. Zašto su poput duhova? Jer nikoga nema da im uputi bilo kakvu reč. Reči su rezervisane. Za miljenika društva. Za visokog crnog zgodnog momka. Za glavnog dobricu. Za devojku sa kojom bi valjalo priču nastaviti u njenoj sobi. Za klub ljubitelja Harija Potera. Za jarane. Književna politika. Ne verujem da će ovo nekoliko nepovezanih stavova moći potpuno objasniti stvar i opravdati moje nezadovoljstvo. Šaljem ih ipak jer sam nesiguran u svoj sud prema književnoj eliti u kojoj sam se našao i neophodan mi je sagovornik. Razmišljao sam da ga pronađem u nekom od predavača ali pre toga moram da ih analiziram kako bi znao sa kojom taktikom da im pridjem. Njih su dvojica. Ovaj stariji je glavni. Nabasao sam na jednu njegovu priču. Ipak ovaj mladji. Verujem da ću mu se obratiti ali nisam siguran da od njega mogu dobiti išta osim razumevanja. Liči mi na jednog od onih inteligentnih likova koji sve znaju ali im svaki korak napred sa tim znanjem predstavlja pretnju. Valjda zato što je rodjen na zalasku godine. Još plus sa nepunih godinu dana te sačeka pad berlinskog zida, ili recimo četvrtojunski incident. Razgovaraću i sa njim ali ništa me ne bi obradovalo kao tvoje pismo. Hvala ti što trpiš ovo moje sebično jadanje. Nadam se da mi ne zameraš.

Tvoj Čarls Dikens.

Slaviša Trivković: ODGOVOR NA JEDNO SASVIM SOLIDNO RAZMIŠLJANJE (Ovan)

Dragi moj druže Čarlse,

tvoje me pismo zateklo u rđavom zdravlju i u još gorem raspoloženju, no tvoje jadikovke nikad i ne stižu u pristojno vrijeme, već, kao po pravilu, u zlo i gluvo doba, pa sam se s tom istinom svikao i na nju poprilično oguglao. Ovakav vid korespondencije mi je u posljednje vrijeme izuzetno zamoran, najprije zbog činjenice da moram nešto i da odgovorim. Ipak, sadržaj ovog tvog posljednjeg tuguljavog izliva me dodatno ražalostio i uznemirio, no o svemu tome malo docnije. Pitaš me kako mi je i kakva je energija? Duhovitost je vazda bila tvoja desna ruka, skoro pa atrofirana. No, kad me već pitaš. Naoružani dobronamjernim savjetima, oni zabrinuti su me vješto sklonili s očiju, pa eto, više nisam u gradu, kao što znaš, već u francuskoj unutrašnjosti, bliže bratu. Kad smo već kod njega, Teo te mnogo pozdravlja i želi ti mnogo uspjeha na polju književnog izražaja. Sljedeći put piši njemu, imam osjećaj da bi te mnogo bolje razumio i da bi ti dao konstruktivniji savjet. Jeste da mi je brat i da ga mnogo volim, ali je izrazito naivan i patetičan, eto, za tvoju stvar ko poručen. Ja da se pitam, ja bih ti rekao da batališ, no to od mene ne čuješ prvi put, a kako vidim i ne slušaš, no si još više ogrezao. Ipak, nisi dijete pa radi kako ti volja. Dragi moj Čarlse, ni ovdje nisam našao mir. Sve dok pogled seže, sve pupi i rađa, sve se u zlatu povija, a ja se u toj travi i žitu, dobri moj Pipe, crnim ko grudva katrana. Stoga, nije ni čudo da su mi milije čavke i vrane nego cijela bijela i bajna provansa. Kažu šizofrenija i manična depresija, može, nije problem. Samo, nisam siguran ko je ovdje bolesniji: ovaj ljekar kraj mene, ili pak ja. Dobar je čovjek pa bi najpoštenije bilo da kažem da je neriješeno. Egal. No, s radošću uviđam da se moje bolesti i ja sasvim dobro držimo i da sasvim solidno tjeramo inat. Napredujemo. Kako mi ovi sparni dani teku sporo i tegobno, prohladne noći su mi rado utočište. Duboko i tiho dno kosmosa ovdje pulsira milionom veličanstveno sjajnih i sićušnih otkucaja. Ni nalik onoj bižuteriji u gradu. Ovdje su zvijezde u prirodnom habitatu, dišu. Vidjećeš. Kad smo već kod slika - stanje nepromijenjeno, dakle, izuzetno loše. Niko ne traži, a ja nisam lud da se sam nudim. Nije moja slika kurva da je poturam gladnim očima. Ako bude, biće. "Tržište umjetninama je trenutno zasićeno", tješi me Teo. Dobra duša, moja krv. Izuzetno glup čovjek. Zaista, sljedeći put piši njemu. Što se tvoje stvari tiče, ona je jasna. Po opisu prostora i ljudi koji tamo obitavaju, kao i tvom duševnom obrisu koji se iz pisma da naslutiti, stupio si, Čarlse, u nekršten prostor, u sektu. Nijedna druga riječ mi ne pada na pamet. Šokiran sam i zaprepašćen. Mislim da si sebi sad dobrano presudio. Zaista, šta si mislio i da li si uopšte? Otišao si po upute za unosnije pisanje? Po uputstva za bilo kakvo pisanje? Ti? Pisanje se da metabolisati, inhibirati? Nešto kao slikarske kolonije, gdje se nesrećnici okupe pa klanjaju jezeru ili drvetu ne bi li dobili pravi trzaj u zglobu? Marš sa tog vidikovca, drogirana bagro. Suludo je i neprihvatljivo. Treba li to tebi kao umjetniku? Bilo kakva riječ je, kažeš, rezervisana, i cirkuliše u savršeno uređenom krugu namigivača? Ne treba žaliti zbog toga, dobri moj prijatelju, naprotiv. Umjetnost bolje trpi kritiku nego tupu afirmaciju rodbine i prijatelja. Jednom kad skrene u pomodarstvo... Zato, kad čuješ moju javnu hvalu upućenu tebi, pljuni na nju, slobodno. No, sad si tu, ko te jebe. Na kraju da dodam: ono za uvo i jednu IZUZETNO specifičnu kurvu- lažu. Napalo me zverinje u šumi. Zato sam sad nabavio pištolj, sve ću jednog po jednog. S ljubavlju.

Tvoj Vinsent.

Tamara Radević: I JARE I PARE (Jarac)

Stajala je čvrsto na vlažnoj zemlji, ispred ulaza ogromne zgrade u dugačkom braon kaputu na kiši. Nikada dosada nije radila na crveno slovo, ali znala je da ovoliko novca inače ne zaradi ni za nedelju dana. Bog će joj valjda oprostiti iako ona sebi verovatno neće, kao što ni drugima ne oprašta ništa.  

Prostitucija je najstariji zanat, tako kažu. Stoga, to se i ne kosi toliko sa tradicionalnim vrednostima, zar ne?

⃰

“Capri” je bar u centru grada, u kome se mogu videti lica svih društvenih slojeva, od najnižih do najviših. Idealno mesto za prostitutke (ako umeju da procene ko ima da plati viski a ne samo jedno mlako pivo), jer po pravilu, žene ovde retko dolaze.

Jednom je vlasnik Korn gospodina srednjih godina (čije ime mora ostati u tajnosti zbog visokog položaja na kom se nalazi) pitao ko je ta žena, uvek preozbiljna, krivih zuba, a prelepa?

“Ah, tvrdoglaviju ženu od nje nisam upoznao. Sedeo sam baš tu kada sam je uočio u ćošku kako se svađa sa nekim čovekom (a viđao sam je tu često). Prišao sam jer je podigao ruku na nju, dok ona nije ni mrdnula. Sredio sam da ga moji ljudi izbace. Prvo nije htela ni da me pogleda, a o “hvala” i da ne pričam… Rekla je da je sama mogla to da reši (a nije). Pitao sam je šta se desilo. Dugo je ćutala i bezobrazno me gledala tim đavoljim očima. Jedva (ne sećam se ni sam kako)  sam saznao da je ona nezavisna prostitutka, a da je taj čovek makro kome, naravno, smeta što ona radi na “njegovoj” teritoriji a on ne dobija procenat, tj. njenu čitavu platu. Rekla mi je i da je imala problema sa madam iz onog bordela niz ulicu, čije mesto, na kraju krajeva, želi da zauzme… Oh, ona se ne plaši toga što je pošla od dna lestvice kako bi napredovala. Kakva žena! Tako ambiciozna…”

⃰

Za Božić je otišla u crkvu. Liturgija je davno bila gotova. Sela je blizu oltara. Pevušila je:

Božić, Božić blagi dan,
Blagog Hrista rođendan.
Božić, Božić svetli dan,
Sav svetlošću o-ba-sjaaan.

Pored nje je sela krupna starica, počela da vrti brojanicu i znatiželjno je pitala: “Šta ti je to oko vrata?”

“Lančić, oniks, to je amajlija koju sam dobila od svoje majke kada je bila na samrti.” Odgovorila je šapatom i uvukla je privezak u bluzu.

“A zašto ne nosiš krstić oko vrata? Dolaziš u crkvu što bi valjda trebalo da znači da veruješ u našeg Gospoda Isusa Hrista. A to što ti imaš oko vrata je sujeverje, bogohuljenje.” Starica nije bila prijatna kao što je očekivala.

Već je videla sebe sa rukama oko debelog vrata starice, ali je imala odličnu samokontrolu. Ljubazno je rekla:

“To što nosim lančić koji mi je majka poklonila ne znači da nisam vernica iako je u pitanju amajlija. Nošenje krsta oko vrata me neće učiniti većom vernicom i boljom osobom, kao što ne čini nikoga. Uostalom, oko vrata mogu da stavim šta hoću a krst svakako nosim na svojim leđima.” Znala je da je u pravu, da je veći vernik od onih sa krstićima.

Krenula je da ustane, ali je ustuknula… Ponovo kostobolja.

Jelena Arsenović: CLAIR DE LUNE (Rak)

Soba okupana mesečinom i uljuljkana tonovima Clair de Lune. Idealno mesto da se susretne prošlost i uživa u poslednjim trenucima sadašnjosti. Slutio je svoj iskon. Intuicija ga nikada nije varala, uvek je bila njegova verna druga u svim tugama i radostima.  Ceo njegov život u jednoj melodiji.

Bezbrižno detinjstvo, puno dečijih nestašluka, razne peripetije i zavrzlame koje su mu uvek bile oslonac u kasnijem životu. Sa smeškom se sećao koliko su i najmanji problemi u njemu izazivali bure emocija koje su se uvek završavale izlivanjem mora suza. Saosećao je sa drugima, pružao bezuslovnu podršku... Njegova nagrada bili su osmesi dragih osoba. Umetnička duša ispoljavala se u svim porama njegovog bića. Spoznao je svet umetnosti vrlo rano ni ne sluteći da je taj svet njegovo malo carstvo. Mnogo puta poželeo je da pobegne, no svaki put bezuspešno. Od sebe nema bega! Shvativši to prepustio se i uživao. Danonoćno se opijao radostima neuspeha i porazima uspeha.

Kao san u njegov život ušetala je Ona. Devojka sa biserima u kosi i očima morskih dubina. Njeno prisustvo donelo je crvenu boju platnima koja je oslikavao. Zygomaticus na njenom desnom obrazu bio je brat blizanac njegovom na levom. Postala je večna ispiracija, podarivši mu sve ono što ni slutio nije da se može doživeti. Konačno ćemo se ponovo sresti! U uglu njegovog oka video se dijamant koji se presijavao na mesečini.

Ustao je sa stolice krenuvši prema prozoru. Nikada nisi bio lepši! Koliko sam samo puta morao ljudima da objašnjavam svoje iznenadne napade smeha, svoju hiperaktivnost kada si bio sjajna loptica, tugu koju sam osećao kada si se rađao. Niko nije verovao da toliko  utičeš na mene, osim nje. Zbogom sjajna reljefasto - siva loptice, vidimo se na drugoj strani.

Okrenuo se, došao do kreveta, uputio pogled starom drugu. Učinilo mu se da mu je uzvratio smešak. Lagano se spustio i pre nego što je otpočinuo sa usana je skliznulo „ La vie est belle“. U mesečinom okupanoj sobi i dalje se čuje Clair de Lune.

Milana Ćirić: ŽIVOT (Blizanci)

Moj brat večeras slavi povišicu na poslu. Uvek je bio istrajan u svemu što radi, a radio je svašta i uvek do kraja, nikada posao ostavljen na pola ili urađen ofrlje. On je vrlo oštrouman, ozbiljan, usredsređen na ono što se oko njega dešava. Ja nikada nisam bila takva, mama kaže da sam često zamišljena i odsutna, ja za sebe znam da sam u većini situacija neodlučna, ali mislim da su za to baš naši roditelji krivi jer su se uvek trudili da sve odluče umesto nas, što na mog brata eto nije mnogo uticalo.

On radi kao advokat, veoma je uspešan, uvek je bio komunikativan i taj posao mu potpuno leži. Ja sam upisala književnost, čak i tada nisam bila sigurna da li to želim, on je uvek znao tačno šta hoće. Sada radim u jednoj srednjoj školi, posao kao posao, nije mnogo naporno, više uživam. Oduvek sam volela da čitam i nakon studija shvatila sam da mi ipak vrlo prija mir, čaj i kvalitetna literatura, naspram recimo buke i svađe u sudnici, moj brat ipak uživa u ovom drugom.

Ipak, to što sam po prirodi romantik, nije mi baš pomoglo na ljubavnom planu, većinu muškaraca odbijali su moji đozluci i knjiga pod pazuhom kad god bi me sreli, ali šta je tu je. Volim decu, pa uživam u druženju sa svojim nećacima, stariji sledeće godine kreće u prvi razred i raduje se novim poznanstvima i učenju novih stvari, baš je naivan, mlađi je ove godine krenuo u zabavište. Moj brat i njegova supruga su zajedno od kad znam za sebe, jednostavno su se pronašli. Podržavaju jedno drugo u svemu i žive vrlo skladan i miran život, svi oko njih uživaju gledajući na njihovu sreću.

Nekada sam se pitala da li sam ja nešto zgrešila gledajući sreću svog brata, naspram moje nazovi “nesreće”, jer kako je moguće da dvoje ljudi rođeni od iste majke i stvoreni od istog oca, ugledali svet u razmaku od samo tri minuta, odrastali u istom okruženju i vaspitani istom merom, budi vođeni dvema toliko različitim zvezdama, ali sada shvatam da su naše sudbine određene pre našeg rođenja i da šta god učinili nećemo promeniti svoj put.

Zato večeras nazdravljam za svog brata, moju drugu polovinu, mog blizanca, za naše razlike i sve različitosti na svetu, jer to je ono što nas čini posebnim i jedinstvenim!

Dajana Mitrov: LAMENT NAD SAMOTINJOM (Vodolija)

Bio sam tek mladić kada su me mobilisali da ratujem. Više ni ne znam na kojoj sam strani bio, pobedničkoj ili gubitničkoj, jer meni sad sve to deluje kao poraz. Ipak, svet je jedino kadar da od grozote okrene glavu i ignoriše izgubljeno, srušeno, izgorelo. Voli svoje oči uperiti u ono sjajno, ma šta god mu, iza potiljka, bilo u ruševinama.  Ja, sada, kao već zreo čovek, ne mogu da vidim svet onako kakvim su mi ga predstavili u otadžbini, tradicionalan i moralan. Isto tako ne mogu ga gledati onako kako sam ga gledao u ratu, kada je jedino vredno što sam imao bio goli život i ništa više.

Moji udovi su umorni, moje telo puno je ogrebotina, ožiljaka zadobijenih u rovovima, gde smo se provlačili među oštrim, bodljikavim žicama kako bismo ili izbegli ili zadali hitac. Na ramenu imam jednu malu rupu koja me je učinila nesavršenim. Nisam više istog kova.

Dočekao sam dane u kojima ću, pri otkrivanju još po jedne sede vlasi, sebe smatrati zrelijim, starijim. Ipak, moje godine su, za pozamašno trajanje ovog sveta, vrlo mala brojka, ali ja sam ipak u svom nedozrelom broju šćućurio strašnijeg iskustva no što je on za sva svoja trajanja, pre mene, imao.

Pariz, 1946. godine. Stojim na peronu železničke stanice Gare du Nord, a iznad moje glave pružaju se masivni, čelični stubovi. Kroz stakleni strop probijaju se strukovi svetlosti, parališući mi pogled. Zevam okolo, a svetina užurbano vuče kofere sa sobom. Mene kao da niko ne vidi. Iako sam se vratio kao vojnik, više za to niko kao da i ne mari. Nekad bi me sa poštovanjem odmeravali, danas sam samo olupina kraj puta, možda čak i tragičan čovek koji je, „ne daj Bože nikome“, preživeo rat i video strahote. Mada, ionako niko nikoga ne opaža. Svi samo broje novce, proveravaju džepove, doteruju se za susrete. Deluje kao da se izlaskom iz rata, svet okrenuo onom individualnom, unutrašnjem ratu. Neki to vole da nazovu obnovom društva, ja ipak to gledam kao još samo jednu nevolju. Individualno se uzdiglo nad kolektivnim, ali čovek kao takav, ipak je društveno biće. Ono što mi se vrzma po mislima je pitanje – kuda će nas to individualno odvesti? U otuđenje?

Ja ne sporim sa samoćom. Ja volim i voleo sam biti sam. Volim tišinu svog ugođaja. Onu tišinu što druguje sa mnom. Volim da, u miru jutra, dok su mi još kapci teški, a noge nestabilne, pristavim vodu i čekam kraj ringle dok ne začujem žubor kipuće vode. Volim taj prvi okus kafe što zapara čulo ukusa kada dotakne vrh jezika, a šećer i kofein zadrhte grlom. Volim da mi kroz prozor uleti koji zrak svetlosti, pomiluje mi lice, ruke ili stranice knjige, pa da se određene reči istaknu u kontrastu sa onim rečima u senci. Jednako su mi i drage one osame i tišine koje me dočekuju u noćima, po povratku sa uzanih kaldrma nad kojima se vijaše samo srp mesečev i mrak nad krovovima, one koje me, kada ključ konačno zvecne u bravi, obasipaju samo šuštajem mog sopstvenog disanja. I onda sperem ovaj splin gradski sa lica, pa utonem u svoje jastuke. Ja tu samoću volim. Ali, okretanje usamljenosti... E to mi je bizarno.

Лазар Биорац: ПАСИЈЕ ПО ГЛАДНОМ (Бик)

Кажу да не знам кад ми је доста! А што бих и знао? Само да могу да проговорим, па да викнем из свег гласа: „Млеееекаааааа!“. Звонило би пет спратова изнад и пет испод. Није да не звони и овако, само ретко ко разуме то моје „Уееееееее!“. Зато ми се сви одједном створе над главом, па проричу ко суђаје. Те расту му зуби, те тражим да ми певају, те хоћу да ме носе, те хоћу да се носе (не знам шта му то дође, знам само да је најмлађа суђаја прерушена у мог старијег брата због тог предвиђања добила папучу по туру од суђаје прерушене у нашу мајку), те хоћу играчке, те хоћу напоље...

А ја хоћу да ручам! Још ми на муку стаје онај стари дрипац што по цео дан слуша неке тете које дрече овако исто као ја и одлично их разуме, а на свако моје „Уееееееее!“ одговара: „Ужицеееееееее!“.  Ааааа, научићу ја да причам, хохштаплеру стари. И то „хохштаплер“ ћу знати да изговорим, само док се заинатим. Онда нећеш моћи да се правиш лудим. А ја ћу да седнем и да набрајам све саме деликатесе. Прво ћу да тражим џигерицу. Џигааааа, џигаааа, џигерицааааа... Чим тетка за мене каже да сам џигерица, мора да нема лепшег јела. Па кад пробам то птичије млеко! Сигурно је лепше и од мајчиног, чим баба каже: „Лепа даћа била, имало је и од птице млеко!“ Није ми јасно што је баба поред таквог специјалитета глодала свињску ногу, па сломила протезу? Ја глођем звечку кад нема ништа друго, иначе не бих. Ако ћете искрено, бране ми да уживам! Јесте, подигнем све четири у вис, па певам. Али није то то, ни близу уживању. Ја бих да ме носе од стола до стола, па да на једном буде слано, на другом слатко, на трећем кисело... И креветац би могли да ми омекшају, скроз је неудобан. Кад га само упоредим с мајчином утробом... Таман сам се тамо био навикао! Одакле ли само оном човеку с маском паде на памет да ме премести овамо? А шта сам све тамо јеооооо!

Је л' то мирише нека храна? Сад ће ручак, па спавањац! Ако мислите да ме неће нахранити, варате се. Кад сто пута за редом поновим „Уеееееее!“ неко ће се већ сетити шта ме мучи.

Filip Pandžić: RASTANAK (Rak)

List se sušio na grani. Bila je pozna jesen jedne hladne večeri. Na železničkoj stanici stojali su ona i on. Po imenima drugačiji od ostalih. Drugačiji od „običnog“ sveta. Bilo je nešto u njima...

On je bio zaljubljen u njen temperament. U njene oči. U njene obraze. Bila je starija od njega, ali ne po godinama. Bila je obrazovana i pametna žena, ali ono najvažnije, bila je dobar čovek. To isto su ljudi govorili i o njemu, iako on to nije mislio za sebe. Ovo bi mu ona često zamerila i govorila da više poštuje sebe. A on... On bi znao da poštuje druge koji njega nisu. Verovao bi svakome, a neki su to koristili jer nisu bili kao on. Nije dorastao mnogim stvarima, a živeo je u zabludi. Verovao je u strpljenje i da će sve biti dobro jednog dana. Verovao je u dobrotu u ljudima. U „dobar“ svet. Bio je uplašen. Bojao se. Neprestano. Čega? Možda ničega. Ali se bojao. Znao je da provede ceo dan u mislima zapostavljajući sebe. Hrana mu tada nije bila potrebna. Živeo je od patnje. Umirao bi kao što umiru grešnici u paklu, iznova i iznova. Goreo bi. To bi ga bolelo i peklo, a onda bi ponovo umirao i goreo. Kao grešnici u paklu. Iznova i iznova! Svestan svoje nesvesti plašio se gubitka. Za razliku od njega ona je bila razumnija i svesna sebe i sveta u kojem živi. Ukazivala bi mu na to da ne može da preuzima na sebe sve probleme ovog sveta, a on je to radio. On je želeo svima da pomogne, a time je odmagao sebi. Nije zdravo toliko gubiti sebe radi drugih... Bio je tako naivan i dobar. Bio je previše dobar, kako bi ona to rekla. Sve što je radila, radila je za njegovo dobro. Mnogo ga je volela. On to često ne bi video. Ali... Ono što je sigurno je da im je oboma bilo lepo kada su zajedno. Voleli su se i kad se nisu voleli, kada je lišće bilo zeleno i kada ga nije bilo...

List se sušio na grani. Na železničkoj stanici stojali su ona i on. Voz je bio spreman da krene. Gledali su se. „Budi srećan!“, rekla je. Osmehnula se i ušla u voz. Otišla je. On je opet ostao sam. Usamljen sa svojim glupim idealima. Znao je jednu stvar. Znao je da je voli. Zaplakao je. Gledao je za vozom, a u njemu je ostala samo iskra života. Nešto je odlazilo od njega. Udaljavalo se. Možda baš ono čega se plašio. Ah! Pruge gledaju tako daleko. Postoji u njima neka draž koja čuva emocije kao najveću tajnu. Osušeni list je pao, a on je tako stajao dugo dugo...

Tijana Nenadović: INTUICIJA (Škorpija)

„Ljubomorna si, Alison. Umišljaš. Koliko puta sam ti rekao da sa njom nemam ništa?! Išli smo kolegijalno na jedan skup. Nisam te prevario, nisam ni pomišljao. Želim tebe otatak svog života i zar stvarno misliš da bih takvu priliku prokockao sa ženom koja ti nije ni do kolena?! Urazumi se više! Nisam raspoložen za svađe, idem da spavam. Čujemo se sutra.”

Pustila sam hladan tuš da me ohladi, ali taj osećaj nisam mogla da sperem sa sebe. Nešto nije bilo kako treba. Ubeđivala sam sebe da to samo isplivava nekontrolisana ljubomora.
Spremila sam večeru i otvorila bocu vina. Nešto mi nije dalo mira. Krenula sam da guglam o njegovoj kolegijici Sofiji.
„Kakvo odvratno ime”- pomislih.
Čitala sam statuse na fejsu, komentare, šerovane objave, gledala sam zajedničke slike, one na kojima je bila sama nije ih bilo mnogo i bila je suviše lepa za moje oči i trenutno stanje.
Naravno, ništa nisam pronašla. Navila sam budilnik i legla u krevet.
To veče nisam mogla da zaspim, razne misli su mi prolazile kroz glavu, i taj osećaj koji me nije ostavljao na miru. Intuicija me je dozivala, prodrmala i naterala da se uputim ka njemu. Otišla sam do njegovog stana, ali sva svetla su bila ugašena.
Odlučila sam da se popenjem do njegovih vrata.
„Ja sam luda i bolesna, nisam trebala da ustajem iz kreveta.”
Ali taj miris šestog čula me je gurao napred.
Ispred njegovih sam vrata. Ne čuje se ništa.
„Ma sigurno spava.”
Ako mislim da ova veza uspe moram prestati sa svojom paranojom i sumnjičavošću.

Vraćam se natrag do jednog obližnjeg bara i sedam za šank.
Razmišljam o sebi. O tome šta sam dopustila, da me jedna sumnja dovede do njegovih vrata. Da sumnjam u vezu koja je građena godinama. Da sumnjam u sebe.
Šta se sa mnom dešava? Ljubomora će ga umoriti. Moram prestati da sumnjam u ljude i da budem toliko nepoverljiva. Uostalom, šta tražim u vezi ako u njoj nema poverenja.
Ispijam vodku do kraja, plaćam konobaru i spremam se da krenem do wc-a da popravim ruž.
I ugledah ono što sam najmanje očekivala – njih dvoje.
Smeju se, pričaju, ljubakaju.
Od kad on ide u ovakve barove?! Prezire ih.
Bes i ljutnja su me oblivali, a oči se nakupile suzama. Uspravila sam se i trudila se da ostanem pribrana.
„Ćao Sofija, samo da te pozdravim. Kako vam je bilo na skupu? I blago se nasmešila.

Oboje su se uspaničili.

„Mmm, mogu li da objasnim…”

Okrenula sam se i izašla iz paba.

Jebena intuicija koja me je dovela do ovog usranog paba. Do onoga što nisam ni slutila da ću videti. Bar ne u tom trenutku.
Suze su se kotrljale niz lice kao gomila snega kada se obruši u deliću sekunde.
Bio je to osećaj izdaje. Osećaj prezira. Ujedno i olakašavajuć, jer sam želela da se udam za čoveka koji me laže i vara.
Od tada neprestano pratim svoju intuiciju koja nikada nije uspela da me prevari, kao sto su to uspevali drugi. Pa i ja.

Kristina Posavčić: PUT (Riba)

Vožnja do crkve trajala je već sat vremena. Verovatno nam je ostalo još pola sata. Kao da mi ceo ovaj dan nije dovoljno mučan a sad i ovo truckanje u smrdljivom, zagušljivom prostoru. Misli mi udaraju kroz glavu po taktu udaranja kopita konja ispred nas.

On je u kočiji ispred sa svojim ocem i braćama. Naravno, nije me još video. Videće me tek kad mu budem prilazila na oltaru. Ja verujem da će da mu se svidi haljina, meni je ipak smešna, i sigurno besmislena. Cela ceremonija je potpuno besmislena. Volela bih da mi je dopušteno da nosim pantalone danas, da su tu samo najbliži prijatelji i porodica a ne cirkus ljudi koje ne poznajem. Najviše bih volela da sam ostala kod kuće u krevetu, sa perom u ruci i knjigama oko sebe nego što sam sad ovde. Trebala sam da se pretvaram da mi nije dobro pa da se makar ova predstava pomeri za koji dan, time bih kupila sebi više vremena da razmislim o sledećem koraku. Ali time bih njega posebno zabrinula, slao bi mi dosadne doktore u sobu i naivno donosio poslužavnike sa čajevima. Ne mogu da ga lažem.

Vazduh je toliko suv, a veo toliko debeo da stvara posebnu težinu atmosfere izmedju mog lica i čipke. Još više mi smetaju pogledi moje majke i sobarice koje mi ih upućuju sa vremena na vreme. Vidim da su uzbuđene pa glumim da sam i ja.

Nikada nisam želela da se udam. Uvek sam se trudila da ispoštujem sve oko sebe, da stavim tuđe potrebe ispred svojih, da budem tu za druge, da uradim ono što mi se kaže, da ćutim kada je to primereno za devojke čak i kada imam mnogo toga da kažem. Uvek sam se trudila da sačuvam svoje snove za sebe, barem dok ne osetim da je pravo mesto i vreme da o njima govorim. Sve to u nadi da će mi otac dozvoliti da odem da studiram. Kako sam smešno verovala u to. Svaki dan sam ponavljala sebi „ja verujem u svog oca“, “ja verujem u sudbinu”, “ja verujem u ovaj put ispred sebe”… Ali razumem ga. Kako on može da razume ljubav jedne devojke prema knjizi. Kako je mogao da očekuje da će silni časovi klavira, francuskog, poezije i pisanja zaista probuditi tu vatru u meni koja za sobom ostavlja toliki trag. Sve što sam ikada želela bilo da ja nastavim da se školujem, da budem u prostorijama gde sam jednako cenjena kao i svako drugi. Da dobijem priliku da budem saslušana. Moja je krivica što sam uvek težila ka neobjašnjivim stvarima koje život nosi kako bih se osećala srećnije i ispunjenije. Što sam uvek birala druge a ne sebe ne bi li moj postupak slučajno nekog povredio. I evo gde sam se dovela. Uskoro ću svaki moj san da ostavim iza sebe.

Vrištim neizrecivom tišinom. Pitam se samo, ima li još vremena? Da li mi je dopušteno da se predomislim? Da makar jednom dopustim sebi da odem tamo gde mogu biti slobodna? Tamo gde su moje vode?

Odjednom, kočija se naglo zaustaviše i kočijaš vikne dovoljno glasno da su ga svi čuli:

,,Stigli smo!”

I počne koktel glasova i muzike. U tom trenutku osetih u svom stomaku sve što sam ikada prećutala, sve što sam ikada uradila a nisam želela, sve što sam gutala i gutala i suze krenu nekontrolisano da izlaze iz mene. Emocija  za emocijom. Ali moj pogled je miran. Gutam knedle i postajem zahvalna što ipak nosim veo pa niko ne može da mi vidi izraz lica. I evo ga, čuju se i zvona iz crkve. Vreme je. Svi izađoše iz kočija i kad je bio red da to uradim i ja, noge mi se pretvoriše u led i ja ostanem na mestu. Jedva sam uspela da promrljam da me ostave koji minut unutra da popravim puder. Ne čujem ništa osim svog srca koji mi je u ušima. Gledam kroz prozor. Uzdah, izdah. Napolju sipi magla na polja i put. Sipi i moje vreme.

Moji snovi su ja i ne želim da odustanem od njih. Ja verujem u njih. Ja verujem u sebe. Ja verujem. I brzo u suzama viknem kočijašu šta da učini.

Јелена Весић: РЕКОНВАЛЕСЦЕНТ (Водолија)

Напокон је дошао крај овој пакленој самоћи. Шест месеци; шест дугих месеци потпуно сам у она четири смрдљива зида – без прозора, без свежег ваздуха, без разговора, потребнијег од ваздуха. Шест месеци као шест живота.

„Интензивна нега“! Интензивно су ми неговали само самоћу и спутаност. За шта су ме и неговали кад остајем сам у овом животу! Да ми је неко само мало своје пажње поклонио у том безнађу, био бих му најзахвалнији. Не тражим пуно... само један поштен разговор, да освежим ову устајалу главу; једну дозу креативних идеја, ону најмању, за овог маторог старца жељног свеже маште.

Боље да ме није. Боље да ме нема, кад нема ни ње. А доктори као да нису људи: „Нек је жива глава, чича!“. Да, жива је моја. А шта ће ми све... Шта ће ми било шта; шта ћу сам себи кад нема особе за коју сам живео? Да је само мало прибранија била, да је само изашла из аута када сам викнуо, да је само откачила тај проклети појас и послушала ме. Али не... била је на мајку. Ни на сахрану да ме пусте...да ми склоне дете с мојих очију и удостоје се да ми исте те очи врате да гледају свет у коjeм је нема... Каква су то бића? Како икоме да верујем?

Чуо се само тиркизни часовник који је јарком бојом одударао од свега у просторији.

Хах...сад си ми ти једино друштво. „Ево тата, знам да ти фали мало тиркизне у овој соби“. Чујем и сада тај смех. Упркос томе, ипак сам сам. Сам у свом дому или у оној припреми за мртвачницу, свеједно је.

Сам сам. Мој највећи и једини страх сада бриљира у својој оствареној улози. Без ње, без посла, без утехе, без много година испред себе. Сам сам.

Те је ноћи заспао на боку јер му је тај положај сада највише пријао, а једна крупна суза зауставила се у углу ока крај носа и остала ту да сија у мраку његове самоће. Плакати није ни желео ни могао више, али увек би се она јавила као опомена.

*                                  *                                  *

–  Господине, забрањен је улаз у те собе!

–   Забрањено је, млада дамо, у тим собама баш све, скоро и сам живот! Ако неко то зна, знам ја!

–    Каква је ово гужва? Побогу, човече, знате ли да се налазите на одељењу са тешким болесницима?

–  Начелниче, ја сам покушала да га спречим, али господин је инсистирао да обиђе баш све пацијенте.

–  Моје поштовање. Долазим у миру.

–  Ви се то спрдате са мном?

–   Сасвим сам озбиљан. Провео сам овде довољно да схватим све проблеме ових јадних људи, као и сопствени живот. Треба им неко ко ће им показати да су важни и пружити им утеху бар речима. Дозволите да то будем ја, тако Вам свега. Мој је живот без циља и неће трајати још дуго. Самоћу не подносим, а знам да је они доживљавају хиљаду пута горе. Дозволите ми, за име Бога, да им поклоним мало свог времена и донесем себи лек за душу.

–  Врло хумано с Ваше стране, али знате да то овде није дозвољено. Испратите господина.

Док је скрхан кренуо ка излазу кроз отворена врата при дну ходника чуо је само неколико реченица:

–  Мислим да треба и с дијализама да престанемо, нема њој више спаса.

–  Ма, нек живи колико живи, ионако неће ни приметити да је нема. Ти Цигани само праве децу, а не мисле о последицама!

Цигани...па је ли дете криво што је рођено црно? Да ли је могуће да ме је овакав људски шљам лечио? Не верујем људима, не верујем и никада нећу! Свет је пун предрасуда! Нема више смисла да лутам у бесмислу. Донираћу бубрег тој малој.

*                                  *                                  *

–  Не можете, ви сте реконвалесцент, не будите луди, тек што сте престали с терапијом.

–  Зглобови раде само са шипкама, истина. Циркулација је слаба, али мрдам. Бубрези су ми здрави! Дозволите ми да дам део себе том детету да живи и испуним овај самотни остатак времена бар утехом да сам некоме дао живот. Још једном.

–    Човече, Вас као да за правила ове установе није брига. Наше смернице у лечењу схватате као узалудне. Нећу да Вас лажем – стари сте и једва сте преживели несрећу, јесте ли свесни да би ово био ризик и, притом, огромна жртва? Заиста Вас не могу разумети.

–  Никад нико ни није могао. Никад нико... Стар сам, али од себе не могу побећи.

Милица Милошевић: OR (Лав)

Or ((франц. злато))

Јесење вече. Улице пуне народа. Чај на мом столу. Поред чаја данашње новине. Нисам стигао да их прелистам данас иако су ми од јутрос биле у џепу од капута. Мислио сам – сад ћу. Прескочио сам део о политици. Нисам имао снаге, а ни воље за те теме. Прелетео сам очима преко наслова – ништа занимљиво. На последњим странама: програм за биоскоп. Не. Ипак не бих тамо. Позориште? Ни то ми не одговара. Концерти класичне музике? Никако. Отварање нове изложбе у галерији? Хм, не. Бацих новине на сто и вратих се испијању чаја, али поглед ми је и даље био на њима. Приметих да реклама за ону изложбу делује јако занимљиво. Боја залазећег сунца на средини стране привлачила је пажњу читаоца. Погледах мало боље. Писало је „Орелија“ испод назива изложбе. Тргох се. Познато име – не тако често. Немогуће. Да ли је то она?

Нагло устадох, преврнух чај, зграбих капут, стрчах низ степенице и ухватих први такси до галерије. Немогуће да је то она. Колико је година прошло? Десет? Можда више. Било је давно.

Сећам се тог дана кад сам после представе сишао у фоаје позоришта и зачуо гласан женски смех који ме је натерао да се окренем према тој девојци. Велико друштво је било око ње, углавном младићи, студенти. А она... Она је била одевена по последњој моди – елегантна у црној хаљини, огрнута црвеном марамом на коју је падала њена коврџава коса. Гласно је причала о својим утисцима, а они су је слушали. Кад би се она смејала и они би се смејали. Пријатељ са којим сам био у позоришту кренуо је ка њиховом правцу – нисам знао да се познаје са њима. Клецала су ми колена док смо им прилазили. Гледао сам је, била је весела, насмејана, прелепа. Тад сам је упознао и одмах запамтио њено име: Орелија. Изговарала га је са француским нагласком: то почетно ор котрљало се у њеном говору. Студирала је на Академији, била је сликар. Нисам могао у том тренутку да је замислим у атељеу умазану у бојама – носила се превише дамски за једну студенткињу сликарства.

Стигао сам до галерије и застао испред. Кроз стакла је избијала светлост. Уочио сам велика платна у јарким бојама: морски и планински пејзажи за време заласка сунца. Она је волела да посматра залазак сунца – сетих се. Тада би се повукла из друштва и посматрала би небо у тишини, замишљена. Увек сам се питао о чему је тад размишљала – њене очи би добијале неки посебан израз, скоро детињи. Био сам убеђен да је то било њено право лице, а не оно у друштву, кад би била са нама, онако гласна и причљива. Знала је да су је сви волели, од познаника до професора. Била је увек најбоља у својој класи, у свему прва, главни иницијатор за све. Сви су знали да могу да се ослоне на њу, а она није умела да их одбије. Умели су да је искористе због њене доброте – то се видело. Можда је и она то знала.

Сећам се, иако је била омиљена у друштву, често је долазила у сукоб са људима око себе. Посебно ако би се водиле расправе у које би она улазила са страшћу и са жељом да се покаже и докаже. Њен арогантни став је тада долазио до изражаја. Није волела да неко буде испред ње, надмоћнији од ње. Тако је изгубила доста тога, пре свега пријатеља – али није признавала да је то њен пораз иако је након тих расправа ми не бисмо видели по пар дана. Тад су настајале њене најлепше слике.

Стајао сам испред галерије. Лако сам је уочио. Да! То је она! Њена елеганција ју је издвајала од других. Дамски је држала у руци крхку чашу шампањца, смејала се, разговарала са људима. Хаљина јој се стапала са бојама њених слика, кратка коврџава коса јој је падала преко чела. Опет су ми клецнула колена као тад у позоришту. Посматрао сам је. На тренутак се издвојила, склонила се у угао галерије и посматрала људе. Изгубила је осмех. Поглед јој је био меланхоличан. Она није била део тог друштва, тог сјаја, формалности, свечаности. Она је била део својих слика, тих пејзажа, замишљених предела.

Студент у мени ју је и даље волео иако му је била недостижна, иако је нестала једног дана, нико није знао где, и иако је знао да она не може волети неког другог.

Нисам ушао. Удаљио сам се од стакала галерије и кренуо полако улицом.

Danilo Kovačević: NE VOLIM (Devica)

Šibice uvek palim samo sa jedne strane kutije. Kada zapalim prvu šibicu, uvek ću ih paliti samo sa te strane koju sam načeo. Prosto ne volim neestetičnost potrošene obe strane kutije za šibice. I uvek se nađe neki idiot koji zapali šibicu sa suprotne, netaknute strane, ali šta ćeš. Nikada nisam skidao foliju i karton sa gumice, već sam trošio samo jednu stranu, i to “gornju”. I uvek kada bih nekome pozajmio gumicu on bi, skoro pa namerno upotrebio netaknutu stranu. Uništio bi taj savršeni sklad korištene i nekorištene strane. Naravno, nije smak sveta, ali opet – ne volim. Neke stvari prosto jesu takve kakve su. S vremena na vreme sednem za klavir na kojem ne radi poslednja dirka i uvek me unervozi činjenica da u jednoj jedinoj kompoziciji mi je potrebno poslednje „A“ koje ne radi. Cela kompozicija koju sam gradio se raspada samo zbog poslednjeg „A“ koje ti ne dozvoljava da je završiš. Uvek nešto nedostaje. I kada završim sviranje, note spakujem u fasciklu, i nikad ne stavljam poklopac preko dirki, iako mi majka uvek kaže da treba da ih poklopim jer prašina pada po njima. Prosto klavir onda izgleda kao klavir, a ne kao kakva komoda.

Za sebe sam uvek smatrao da sam liberalan čovek dok nisam video ženu koja doji na ulici. Ta scena mi je tada proizvela nelagonost i pomislio sam kako je to nekulturno. Svoje mišljenje sam podelio sa svojom “liberalnijom” prijateljicom, koja me je upitala:

Jel ti jedeš na ulici?

Jedem, rekoh.

Pa što ne može beba da jede na ulici?

Njega logika je bila nepobediva. Na neki perverzan način je bila u pravu. Priznao sam  poraz, al i dalje mi nekako nije prijatno koliko god shvatao da je to prirodno i bla bla bla. Tada sam shvatio da sam konzervativan čovek. Možda u nekim stvarima suviše liberalan za društvo iz kojeg dolazim, a konzervativan za zapadnjačku kulturu. Ja shvatam da treba ići srećan kroz život, da ne treba sebi postavljati granice i još mnogo nasumičnih floskula koje ljudi uspevaju da formulišu preko svog govornog aparata, koji u tom trenutku nije povezan sa centralnim nervnim sistemom, već je više kao uslovna reakcija. Opečeš se na ringlu – makneš ruku. Neko ti kaže se ne oseća dobro ili da ima problem – okej to, al’ da čuješ šta je meni bilo. Neka ograničenja i neki ciljevi trebaju postojati. Ljudi često tvrde da ne postavljaju sebi ograničenja, a opet ne rade ništa sa tom svojom slobodom koju imaju, već prosto sede tu gde jesu. Neke stereotipe treba imati, ne postoje bez razloga. Neke običaje treba poštovati, a neke navike treba usvojiti. I to je ono što te čini čovekom. Tvoja navika, tvoj deo ličnosti koji te odvaja od drugih, tvoji običaji i tvoj obraz.

Svi smo mi u nekoj bazi podataka zavedeni kao K107 ili nekakav broj od 8 ili 13 cifara. Ono što nas izdvaja iz toga i daje ljudskost jesu principi. Budi ili nemoj biti u pravu, ali potrudi se da imaš barem princip. Nešto što te će ti biti smernice kroz život, kada kažeš: „Ovo deifnitivno hoću!“ ili „Ovo neću nikada!“. Naravno, planove ne treba praviti jer se nikada ne ostvare, ali treba da postoji usmerenje. Jer samo tako možeš postići autentičnu egzistenciju za života. A kad umreš – više te nije briga.

Pavla Banjac: PIVO, PETKOM (Bik)

Priča ti ona meni juče, da, kada se rodila, da su je odneli neki ljudi u crnom. Ej, ljudi u crnom! Kao, njeni su se nešto okrenuli, ovi je uzeli, posle su je vratili..Ma! Kao da se ona uopšte i seća... A ubeđuje me da se seća! I ja budala...

Nego, odneli je negde ti ljudi u crnom, i sad prepričava šta je čula, jer su joj, kaže, vezali oči.

,,Čela i harfe!" Mislim se… A pazi, to sve kao sa četiri godine...

Pa još doda! Da ih je odmah prepoznala, i da je čula u sebi tonove i da je od tad shvatila..

A ni ne svira više! Šta je shvatila ? Svira kad ja pomenem da bih prihvatio možda onaj posao preko, i to mi u inat svira!

Ja je lepo pitam piše li ona to kakav roman, a ona ti se isto tako lepo pokupi i ode, pa mi posle šalje...gle!

,, Kad bih i pisala, pisala bih tragediju. "

,, Prihvati jebeni posao, ko te jebe! "

,,I ponesi večeras onu knjigu po…"

Kakvu knjigu poza hoće ?

Ma vežbe za kičmu, žali se na vrat.

Pa jesi išao ?

Išao.

Budalo! I ?

I..pa, ništa.

Pa je l' došla ?

Došla.

Pa kad ?

U 3.

Pa šta je radila do 3 ?

Radila.

I posle ?

Pa, posle..

Jao, dobro! Dobro.  Znači prespavao ?

Nisam.

Kako nisi ?

Pa radi ujutru.

Pa nedelja je!

Pa ona radi nedeljom.

I šta sad ?

Kako misliš ?

Tebi je to sve njeno..to..sve..to..okej ?

Pa nije.

Pa ? Jesi rekao nešto, PA ?

Rekao.

I ? Šta je rekla ?

Pitala me da li mi se više sviđa da za vikend sređujemo baštu ili idemo na vajanje.

Ma ne pitam te to. Nego na ono tvoje, šta je rekla ?

Pa, to.

I ?

Pa ja rekao vajanje.

Nadam se da nije na..

Ma nije, to je sat vremena u nedelju.

Dobro. I šta si joj rešio onda za rođendan ?

Ništa. Sve ta ima.

A neku haljinu ?

Ne znam broj, ugojila se.

Opet ?

Ma da. Oko rođendana uvek.

A neku knjigu ?

Ma ima sajam.

A nakit ?

To je žulja, kaže.

Pa, mislim, ne znam, ti joj kupi onda kasicu.

Kasicu! Vidiš…

No, šta god. Onda, za vikend ?

Za vikend. Čekaj!

Šta je sad ?

Kaže da je bolje ipak da sredimo baštu.

Šta ?

I da bi bilo dobro da kupimo neku vikendicu.

Катарина Перић: ДОВИЂЕЊА, ДРУЖЕ Т. (Бик)

ДОВИЂЕЊА, ДРУЖЕ Т. (Бик)

Дајана Растовић: ТО НИЈЕ БИО ТИФУС (Водолија)

Прималац: Симо Матавуљ
Адреса: двор Данила Станкова, Цетиње

Здраво драги Шиме,

Дуго се нисмо чули, претпостављам (и надам се) да си заузет књижевним стварањем. Како си са здрављем? Да ли се нешто ново збило у твоме животу? Ја баш и не могу да се похвалим да сам добро ових дана. Погодила ме је велика несрећа прошле недеље, али претпостављам да си већ чуо. Био сам у Венецији поводом прославе венчања са Јулијаном када ми је стигла вест да је моја вољена Јелена умрла. Одмах сам отишао у цркву Светог Спаса како бих се помолио за покој њене душе и бар на неки начин покушао да окајем грех. Осетио сам тада да ће та црква бити важна прекретница у мом животу, али још увек не могу да увидим зашто.

Јавили су да је умрла од тифуса.

Чини ми се да у последње време ни о чему другом не могу да размишљам или говорим. Прогања ме мисао како то није могао бити тифус.

Заиста сам сигуран да није био.

За све сам крив ја и мој несрећни карактер.

Проводио сам сате и сате разговарајући са њом. Умела је да слуша као што нико други није могао. Био сам само њен песник и говорио сам да ће она увек бити моја муза. Рекао сам и то да ће вечно бити жива јер ју је волео један песник. А она је Шиме мој већ мртва. Сада знам, написаћу песму и сви ће увек знати ко је била Ленка Дунђерски. Знаће, нажалост, и ко је био Лаза. Памтиће ме као старца који је изневерио једну љубав.

Отишао сам из њеног живота изненада као бегунац. Тај поступак био је хладан и безосећајан, рекла би она. Али заиста није било тако. То је био само механизам којим сам се бранио како бих олакшао себи. Мислио сам да ће и њој тако бити лакше. Без превише опраштања, растанка пуног суза… само једноставно нестати : утекох мудро од среће, луд, утекох од ње – а она свисну!  Тај поступак био је кукавички, рекао бих ја сада.

Као да је наслутио осећања која су ми колала, и то не само умом, већ и читавим телом, њен отац ми је предложио Јулијану за жену. И пристао сам. Имућна је, права миражџика, а ти добро знаш да смо нас двојица увек волели такве. И, добио сам одговор на питање чега је човек спреман да се одрекне да би добио оно за шта верује да ће му донети срећу. Јулијана ми је дала слободу и новац којим могу да је истражујем, знајући да је никад нећу волети. Али, сви се ми нечега одричемо зарад виших циљева. Верујем да јој је искрено довољно то што она воли мене. Што је жена једног песника. Што је она та која је успела да ухвати онога који увек лако исклизне из било чије руке. А Ленка? Ех, Ленка… Са Ленком је ипак било другачије. Млада и лепа, на начин који ме и даље оставља без речи. А бар њих никад није фалило. Сате смо проводили уживајући у разговору; ја сам волео да причам, а она је умела да слуша. Упијала је моје речи и преко њих проницала у најдубље тајне моје душе, препознајући тако оне делове мене којих сам се и сам плашио. А плашило ме је што је и поред свега тога што је знала ипак желела да остане. Све више сам постајао њен, а Шиме, бар ти знаш да ја нисам навикао да будем туђи. Мене плаше ограничења и везивања за људе, па ми тако ништа друго није преостало него да побегнем. И побегао сам.

За крај могу само да ти кажем, веруј ми Шиме, она није умрла од тифуса.

Поздрави своје, а ја се надам твом одговору у скорије време.

Воли те твој пријатељ,

скрхани Лаза Костић

29.11.1895.

Зорица Глишић: КРУНА СЕ НЕ НОСИ САМО НА ГЛАВИ ВЕЋ И У СРЦУ (Лав)

Када ме је први пут видео- тата је пао у несвест. У породилишту где се обично слави рођење детета, моји родитељи су плакали. Њихов најсрећнији дан претворио се у трауматично искуство. Тата је видео да на бебином телу фали рука, тачније обе руке и ноге. Позлило му је.  Медицинске сестре  су плакале,  скоро  нису  имале такав случај. Ставиле су ме поред маме, она је окренула главу. Викала је само: „желим натраг своје дете, ово не може бити моја беба коју сам девет месеци носила у стомаку. Ово је наказа“. Згрозила се, није желела да ме додирне. Међутим, кад су ме ставили  у инкубатор тата је уочио моје лепе зелене очи. Дошао је код маме и рекао јој како сам упркос свему јако лепа беба. По његовј жељи  добио сам име Лав.

Веровао је да ћу успети у животу, да имам снагу и моћ да превазиђем такав недостатак. Тешио је маму: „сви лавови су снажни и борбени, осећам да ће наш син бити успешан човек“.  Првих пар месеци свако јутро су се надали да ће њихово дете имати шаке, лактове и прсте. Међутим, ништа се није мењало,  осим њихове унутрашње борбе.  Тата је веровао у свог Лава, осећао је дубоко у себи да је снажан и борбен. Већ са четири године научио сам   да играм фудбал и за почетак да сам себи сипам воду. У људима сам као мали осећао сажаљење, сви су ме гледали  неким тугаљивим погледом, пуним очаја и емпатије. Кроз одрастање научио сам да је  вера у себе најважнији део живота, имао руке или не, ако не верујеш у себе нећеш ништа постићи.

Моји родитељи били су сиромашни, и то је један од разлога зашто су отишли у иностранство. Тинејџерске дане провео сам са бабом и дедом, но морам признати да сам био јако срећан. Вољено и „болесно“ дете сви су мазили. Одрастао сам тако окружен рођацима и пријатељима, али дубоко у себи недостајали су ми родитељи. Убрзо сам отишао код њих, нас троје и млађи брат постали смо  најјачи тим. Породица окупана радошћу и срећом живели смо у својој бајци.  У школи сам доживљавао разне прозивке. Није лако живети у свету у којем си различит од својих вршњака. Вероватно због мог  хороскопског знака  и подршке родитеља имао сам непресушан извор самопоуздања. На часовима сам први решавао задатке из математике, и тако догурао до Економског факултета. Мојим амбицијама није било краја, сакато  дете успешан је генијалац. Чудно,  али  истинито.  Имао сам два пута: да седим код куће и плачем, или пак да се борим за своје снове. Изабрао сам овај други, чуда постоје, ако верујеш у њих.

У међувремену кад сам постао уморан од рачуноводства и разне папирологије почео сам да се бавим реториком. Изабрао сам да будем најбоља верзија себе. Мотивационе говоре држао сам широм света, на првом семинару било је око десет људи. Нисам био разочаран, знао сам да ће следећи пут бити најмање хиљаду људи „Изазови постоје да би нас ојачали, а не да би нас прегазили“. Тако је и бивало, кроз пар месеци поново сам одржао говор.  Сећам се како сам им говорио како треба да прихвате себе управо такве какви јесу, две девојке су одмах заплакале. Био сам дирнут њиховим сузама, свестан тога да је то мој позив. Бог ме позива да сведочим о његовој љубави људима којима је потребно да је спознају. У спортској дворани испричао сам свој цео живот, рекао сам им на крају како моји проблеми нису тако страшни. Већа је несрећа деце која долазе из породице растављених родитеља, у којој нису вољени, а  љубав је покретач свега.  Да није било моје породице и да  се нисам осетио вољеним ко зна шта би са мном било. Животу који живиш  дај дубљи смисао и дубље значење. Како су пролазиле године, немоћан Лав се преобразио у истрајну и јаку особу, поштовану од стране других људи. Гледајући физички изглед нисам био јак али моја унутрашња снага била је пресудна у овој борби.

Anica Subotić: INTERVJU (Blizanci)

Najbolje bi bilo da priča ima neku hronologiju. Kada je sve počelo?

To su bile neke rane 80-e godine, recimo. Imao sam petnaestak godina. Još kao klinac bio sam jako radoznao. Vodio sam se onim – život je jedan, treba sve da se proba. Želio sam da se svidim starijoj ekipi iz kraja, u kojoj smo mi mlađi vidjeli idole. Imali su sve ono o čemu smo maštali – brdo keša, zlato, auta. Njihovi životi su djelovali interesantno, uzbudljivo, drugačije. Tad nekad dolazi do mog prvog susreta sa travom.

Sjećate li se neke situacije iz tog perioda koju nam možete ispričati?

Da. Sjećam se čak prve epizode koja se odigrala ispred jednog kluba, koji je u to vrijeme bio centar underground života. Neki tip je tražio rizle. Ništa mi nije bilo jasno. Drugi je izvukao iz džepa duguljastu crvenu kutijicu iz koje je ovaj izvukao papiriće. Već u drugom momentu pušili smo marihuanu umotanu u te papire. Sjećam se koliko mi je to izgledalo čudno. Sigurno jer se ranije nisam susretao sa takvim stvarima, a opet, pošto sam po prirodi radoznao, jako uzbudljivo. Ovu scenu pamtim jer me ona uvela u sve što se kasnije dogodilo.

Šta se kasnije događalo?

Ekipa se širila. Svakakvih profila je tu bilo. Ljudi sa različitim životnim pričama. Sve nas je zanimalo samo jedno. Da napravimo pare. I da se „zezamo“. Počeli smo od nekih sitnih poslića kako što je dilovanje trave. Kasnije je to poprimilo mnogo veće i opasnije razmjere. Početkom 1985. godine već smo bili u poslu. Trava više nije bila u opticaju. Bila je gubljenje vremena i para jer se na njoj nije moglo zaraditi kao na kokainu, LSD-ju i ostaloj hemiji. Taj posao je išao uz česte oscilacije. Već tad se dešavalo da neki član „naše velike porodice“ odustane, ili prosto bude uhapšen. Moram priznati da sam se milion puta dvoumio. Pitao sam se da li da se povučem. Ujutru sam razmišljao da mi to ne treba, da još nije kasno da se izvučem iz svega. Nisam više razmištao mozgom petnaestogodišnjaka. Sve dok ne dođe noć. Onda opet uvjeravam sebe, uz sve moguće argumente, da je to što radim ono što sam htio. Govorim sebi da ni blizu ne bih imao novca koliko imam u tom momentu. I tako u krug. Od jutra do mraka razmišljam, i samo razmišljam. Preispitujem svoje odluke. Zamišljam gdje sam mogao da budem da nisam odabrao takav put. Vječita komedija u glavi.

Kada ste presjekli sve veze sa kriminalom?

Nema potrebe da pričam kakve su bile '90. Tad smo bili na vrhuncu našeg poslovanja. Činilo se kao da smo nepobjedivi. Kao da smo dostigli najviši nivo. Samo se činilo tako. Heroin u velikim količinama struji Jugoslavijom. Ilegalno se prenosio iz Turske i Irana. Napravio je pravi „bum“ i među sitnim, i među krupnim dilerima. Posao sa heroinom je donosio nemoguće pare. Međutim, već početkom preprodaje ove droge, bilo je mrtvih. I mlađih, i starijih od mene. Bilo je parova koji su zajedno postajali zavisnici. Bilo je samoubistava. Tada shvatam da je ovo sve otišlo izvan granica „zezanja“, i da sam i ja odgovoran za ove živote. Nije to poprimilo masovne razmjere. Recimo prosječna osoba, neupućena u svijet kriminala, nije mogla ni pretpostaviti šta se dešava.

1995. padaju sve kriminalne grupe u raznim akcijama. Neki su ubijeni, neki u zatvorima. Koliko god čudno zvučalo, drago mi je bilo što sam završio u zatvoru. U glavi mi je vlado nemir sve vrijeme. Od početka tog posla. Svakodnevna kolebanja u meni znala su da me izlude. Znao sam da to što radim nije život. A opet, sa druge strane, kada vidim svu zaradu, tješim se da sam ostvario svoje dječije snove. Laknulo mi je kad su me uhapsili. Znao sam da je neko drugi riješio moju neodlučnost. Više nisam morao svakodnevno da se preispitujem. Lakše sam se osjećao.

Da li se kajete zbog svega što Vas je u životu dovelo do ovoga gdje ste sad?

Jako. Sve bih promijenio da mogu da vratim vrijeme. Brzopletost mi je najgori neprijatelj. I dosada. Zapravo, skup svih mojih mana je rezultirao decenijom provedenom u zatvoru. Ipak, drago mi je da se tako završilo. Da nije, možda sad ne bih bio živ. Možda ne bih nekome drugome mogao da pomognem. Da ste me juče našli, ili sutra, možda Vam ne bih ni ispričao ovu priču. Nikad se ne zna.

Hvala Vam na razgovoru.

Milica Sredojević: JEDAN SASVIM OBIČAN DAN SA DUPLIM BLIZANCEM (Blizanci)

Beograd je u ovo doba godine obično hladan i kišovit. Mada, danas, dvadeset šestog novembra bio je sunčan. Neki po ulici viču, "Jesi li čuo da je jutros, promicala neka kišica?"  a po cesti ni traga od nje. Možda je to zato što sam sam se jutros probudila, kao i svakog prethodnog jutra, iliti podneva u jedanaest časova. Pa sam propustila sve lepo, a i ružno što jutro belog grada nosi. Čekala sam trolu do fakulteta. I već proklinjala i nju i zemlju u kojoj se nalazi i ko je napravi takvu kad već petnaest minuta kasni. Kada me u tom mom razmišljanju o stalnom kašnjenju gradskog prevoza prekinu mlad muški glas.

- Izvini, možeš li mi reći koliko ima sati? -

- Ne mogu.- Nerado sam promrmljala, kada me je začuđeno pogledao. - Imaš sat na ruci, pa sam pogledaj. -

-Imam, ali je pokvaren. - Kao iz topa mi je odgovorio.

- Onda pogledaj na mobilnom telefonu. - Bio je to naočit momak mojih godina, sasvim pristojno odeven, sve na njegovom izgledu mi je ukazivalo na to da tačno zna koliko ima sati, ali želi započeti neku konverzaciju sa mnom, koju sam uporno ignorisala.

-Čekaj, zar stvarno nećeš da mi odgovoriš na pitanje koliko ima sati? - Sada se zasmejao, a ja sam ignorisala i njegovo pitanje i njegov smeh. - Evo, ponoviću svoje pitanje. Možeš li mi reći koliko ima sati? -

-Ne znam. - Sada sam okrenula glavu ka njemu, pogledavši ga u oči, tačno stavljajući mu do znanja da ne želim da razgovaram sa njim. -

-Hoćeš li da pređemo u bar preko puta, i konobare pitamo koliko ima sati? - Sada mi je prišao korak bliže, i raširenog osmeha je dodao. - Možemo i popiti kafu, dok čekamo odgovor na pitanje: koliko ima sati? -

-Mene ne zanima koliko ima sati, tako da ćeš sam morati ići u bar. Jer naravno samo tamo možeš saznati koliko ima sati.- Okrenula sam mu leđa i par koraka se odaljila od njega. Nekoliko minuta kasnije, stigla je trola koju je očigledno čekao i odvezla ga niz bulevar.

-Stvarno sramota, ovaj prevoz svaki dan kasni, ne znam što više ne srede to. - Iza mene su stajale i komentarisale dve starije gospođe.

- A i ovi političari su govna, svaki dan se slikaju i snimaju za tv i pričaju kako su sredili gradski prevoz u Beogradu, i kako su kašnjenja minimalna. - Dodala je ova druga.

Sada sam se okrenula ka njima i umešala se, govorivši ovoj drugoj. - Gospođo ja razumem Vašu nervozu zbog kašnjenja trole, ali morate i Vi razumeti da ona ne leti. Gužve u gradu su ne kontrolisane, stalni su i radovi na putu. Svesni ste da se Slavija već pet meseci unazad radi, i da su pred njom zastoji ogromni zastoji. Pritom sada je oko podneva, tj udarno je vreme, uzgred je i radni dan, svako nekud juri i žuri. Sve to utiče na usporeno kretanje gradskog prevoza. Morate malo imati tolerancije i razumevanja. Ljudi su navikli samo da kukaju i da se žale, a to sve proizilazi iz ličnog nezadovoljstva. Budite malo zadovoljniji sobom.-

-Kuku dete, šta napriča, ti meni čitaš bukvicu. - Izgledalo je kao da je želela još nešto da mi kaže, ali sva sreća pa je u tom trenutku stigla trola koju čekam, te joj nisam ostavila prostora da nastavi i otera ovu diskusiju u pogrešnom pravcu.

Ušla sam u prevoz i sela na prvo slobodno mesto pored nekog gospodina srednjih godina. Još ne mogu da verujem koliko se uvredila, gospođa na moje ubacivanje u njen razgovor sa prijateljicom. Čoveku kažeš istinu i on se odmah uvredi. Možda je trebalo da se ne osvrćem na razgovor njih dve. Znam da bi to bilo ispravno, ali kao da su se u meni borile dve sile, i nisam mogla da ostanem nema na njihov sulud razgovor. A trebalo je.

U tom mom zapletanju misli, prekinuo me je glas čoveka koji je sedeo na sedištu pored mog. - Volite da čitate? - Upitao me je.

-O da, obožavam. - Zaintrigiralo me je ovo njegovo pitanje.

- Oprostite što Vas ovako na prepad prekidam, u Vašim mislima. Zaista Ste delovali zamišljeno... Ali učinilo mi se da Vam nekakva knjiga viri iz torbe, pa pomislih, mora da Ste ljubitelj književnosti.-

-Izgleda da nisam dobro zatvorila torbu- Tada sam pogledala u moju polu otvorenu torbu koja mi je stajala u krilima. Gurala sam ovu knjigu u skoro dupke punu torbu pokušavajući da je zatvorim. Tada sam upitala čoveka pored mene. - Da li i Vi volite da čitate? -

-Po zanimanju sam profesor književnosti Filološke Gimnazije, pa se valjda to i očekuje od mene. Ali od vas mladih nažalost to ne očekujem, pa me je iznenadilo kada sam video knjigu kod Vas. Još sam se više iznenadio kada sam primetio da je reč o Andriću. Zašto baš on? - Upitao me je.

-On mi je negde najdraži pisac. Dopada mi se način njegovog pripovedanja, kao i dobar odabir književnih likova. Možda mi se najviše od svega dopada to što je uvek jednostavan i nikada preopširan prilikom opisivanja, a opet jasan i uverljiv. Samo je Andrić mogao dati književnom liku ime Ćorkan, i nije trebao ništa više reći o njemu, mogla sam stvoriti sliku u glavi njegovog lika.- Bila sam tako zainteresovana za razgovor sa ovim čovekom, ali vreme nije bilo na našoj strani. Jer smo ubrzo stigli na stanicu na kojoj on izlazi, te je uspeo samo da me još jedanput pohvali što čitam po njegovom mišljenju kvalitetnu književnost. Dve stanice kasnije, izašla sam i ja. A zatim otišla na fakultet političkih nauka u kojem sam u četrnaest časova imala zakazane konsultacije sa profesorkom Natašom Vujić. Bila je zadovoljna odabirom teme mog master rada.

-Sviđa mi se način na koji ste pristupili datoj temi.  Politička ekonomija je svakako uvek nedovoljno obrađena grada politike. Mada moram priznati od Vas sam očekivala, možda konkretno bavljenje samom politikom. Ali svakako i na ovu temu ste odlično odgovorili, nemam zamerku. Napomenula bih samo, da se vidi da ste vrstan čitalac, što ste redovno i kroz naša predavanja sami pominjali. Često Vas uzimam kao primer, dok pokušavam mlađim studentima da pojasnim koliko je čitanje bitno za svakog koga retorika zanima. - Govorila mi je profesorka, dok sam joj se blago osmehivala i onako sva ponosna stajala ispred nje. - Ništa koleginice, to bi bilo to. Možete sići u službu i odrediti dan odbrane master rada.-

-Uredu, hvala Vam na lepim rečima. -Taman kada htedoh da joj kažem doviđenja, ona me prekinu.

-Molim Vas koleginice recite mi, koji Vam je omiljeni pisac? - Upitala me je

-Ima ih više, ali u zadnje vreme najviše volim Tolstoja, svakako sam veliki ljubitelj Rusa. - Učtivo sam joj odgovorila.

-Hvala koleginice, čisto onako Vas pitam.- Zanimalo me je šta mlada osoba poput Vas čita.

Sada sam napustila njenu kancelariju i nakon zakazivanja odbrane master rada, pozvala sam prijatelje na žurku koju sam planirala organizovati večeras u svome stanu povodom ove divne vesti. Tada me je samo jedan korak delio od završavanja dosadnih studija.

Ivan Benčik: SLATKI PLODOVI ILI DNEVNIK MLADOG ČOVEKA (Bik)

20. septembar

Bože, koliko je dosadno u ovom mestu! Pitam se, kako oni uspevaju da izdrže? Svaki dan razgovaram sa istim ljudima, svaki dan vodimo isti razgovor. Ovo selo, koje sam u početku tako lako zavoleo, njegove ljude i jednostavnost njihovog života, danas vidim kako mi sve to jede dušu. Jedva čekam da se moj rad ovde završi.

septembar

Sinoć se u selu slavio svršetak berbe jabuka. Bio je dobar rod. Svi su u selu bili pijani, uključujući i mene. Članovi mog amaterskog pevačkog društva, izašli su na improvizanu pozornicu, jedva stojeći na nogama, pijani od rakije i vina. Naš treći bas, Jože, se negde izgubio i pronašli su ga tek jutros, van sela, kako spava pored bandere. Svi su pevali sa nama, uprkos našem očajnom performansu. Još i sada osetim kiseli vonj alkohola kako izlazi iz mene. Nažalost i dalje, samo u stanju potpunog pijanstva, pronalazim način da se uklopim u ovu sredinu.

septembar

Juče mi je prišla Roza i rekla mi je da sam ponašao vrlo nepristojno prema njoj i da je to njen otac primetio. Došla je i rekla je da mi je njen otac pripretio da muškarac nema pravo tako da se ponaša prema ženi, ako je prvo ne oženi. Rekla mi je još, da je danas prvi put otišao na tavan po pušku, posle 3 godine otkako je prestao da ide u lov. Ja se naravno, ničega ne sećam, ali bilo mi je drago da ponovo razgovaram sa tim prsatim devojčurkom nakon toliko meseci. Naša kratka romansa se dogodila ovog proleća, naravno sve je bila tajna, dok me jedne večeri nije sačekao njen otac, sa vilama, preteći da će da me ubije. Spasao sam se pobegavši u polja paprike, u mrak, pre nego što me je prepoznao. Dok sam nudio najdublje isprike Rozi, video  sam kako joj se rumenilo penje uz obraze, osetio sam žeđ i hteo sam da je pritisnem uz sebe i izljubim joj grudi, životinjski. No, setio sam se polja paprike i odustao sam od svoje namere.

oktobar

Danas mi je stigao odgovor na poslate rukopise potencijalnom izdavaču. Ovo je treći put da moje priče odbijaju. Moje samopouzdanje je ozbiljno poljuljano, koliko još mogu sebe da zaluđujem svojim snovima? Ovog puta, moje priče su ocenjene kao nemoralne ili primitivne. Da li su ih uopšte pročitali? Mislio sam da su ljudi u ovom selu plitki, ali stanje je mnogo gore, čini se da je cela zemlja takva!

oktobar

Napisao sam još dve priče, Pastrmka i Živo zelena. Poslao sam ih istom izdavaču, u inat. Prva priča je jedna preuobličena Gogoljeva priča koje se sećam, čisto da proverim da li je taj seljak od urednika uopšte u stanju da prepozna Gogolja, a druga je intimna ispovest, priča o neshvaćenom mladom čoveku koji igrom slučaja završi u mađarskoj provinciji, pokušava da piše poeziju, ali ga njegova sredina guši i na kraju okonča tragično. Čekam novi odgovor.

oktobar

Pozvan sam kod komšije Vidaka na berbu grožđa. Vidakovi su najstarija i najbogatija srpska porodica u selu, niko ne zna koliko dugo žive tu, a podrum starog Vidaka je čuven u celom okrugu. Došlo je mnogo ljudi, došla je čak i Roza, koristio sam svaku priliku da je zadirkujem. Ceo dan je rumenela, kao grozd na suncu. Razmišljao sam kako da je odvedem u vinograd, da budemo nasamo, ali Roza, bujna i stamena, bila je glavna senzacija kada je došao red na devojke da gaze grožđe. Tada sam prvi put primetio vitku i zgodnu Marišku, jedinu devojku, koja mogla da parira Rozi u ovoj erotičnoj predstavi. Na kraju večeri, stari Vidak me je čak spomenuo u svom govoru, zahvalio mi se još jednom što sam pomogao da pošalje sina u gimnaziju u Segedin, rekao je kako sam sigurno najbolji učitelj kog je selo imalo. Bio sam polaskan, ali to mi nije mnogo značilo, budući da jedva čekam da odem. Kasnije smo pili do kasno u noć, ponovo sam došao kući mrtav pijan.

oktobar

Juče je stigao odgovor izdavača na moje priče. Ovaj put je bio oduševljen i u pismu je koristio samo laskave rečenice, slaveći moju inovativnost i pronicljivost, govoreći kako će mu biti čast da objavi priče proistekle iz tako blistavog uma. Povraćalo mi se. Seo sam i naškrabao odgovor, odbijajući štampanje svojih dela i izvređao i njega i njegovu izdavačku kuću. Bio sam ljut, ali sam pocepao svoj odgovor i napisao novi u kom prihvatam ponuđeno, budući da su to prve priče koje je neko prihvatio da štampa.

Ne pijem već sedam dana.

oktobar

Počeo sam da se viđam sa Mariškom. Pijan sam od ljubavi koju je probudila, s toga su mi dani u selu postali podnošljiviji. Naravno, niko ne sme saznati za to, a pogotovo ne Roza, koja mi je danas poslala ceduljici u kom me moli da se vidimo. Videćemo šta će biti.

novembar

Mnogo je prošlo od mog poslednjeg unosa u dnevnik. Čak i sada, pišem u žurbi, jer se pakujem i odlazim uskoro kod ujakovih, u Pečuj. Tamo ću čekati premeštaj na novo mesto, ako ga dobijem. Postalo je opasno za mene, da ostanem ovde. Roza je sve saznala, nisam mogao da je obuzdam. Jadna Mariška! Roza i njene pajtašice, ošišale su joj kosu jedan dan! Sirota Mariška, ušla je u selo okrvavljena, kao neko očerupano pile, svi govore samo o tome. Nisam je video od tada. Priča se da se Rozin otac zakleo da će da me ubije. Govori se da Roza nosi naše dete, što naravno, nije istina, ali to sada nije bitno. Samo je pitanje vremena, kada ću ponovo ugledati prokletu njušku njenog oca i cev njegove puške. Zato sam odlučio da odem, još danas. Pisaću, kada stignem u Pečuj, nadam se u jednom komadu.

Jovana Vojvodić: ŠKAMPI (Rak)

- Prije bum rodil ježa, nego tebi ugodil. Zlopatim se, Tonka.

- E, znaš kaj, Krešimire?

- Kaj?

- Fućka mi se fakat za tvoju rivu.

- A za obalu? Da prošećemo do tam’?

- Prekokrasno, al ne, ne mrem ti ja romancu i jalovite pokušaje zavođenja.

- Lipo je, svidilo bi ti se.

„Ne bi joj se svidelo, šta si ja umišljam“, prećuti on. Ribanje u čunu ni predložit ne smijem, kamoli nešta drugo. Gospodine, šta mi je ovo tribalo? A tribalo je, ne? More biti lipo. Ona nije loša, samo si dopušta priviše. A ja sam na pragu da maksimalno iskoristim svoje emotivne resurse.

Veče je, skuplja se svijet, domaći i turisti, zamara me miris krafni, svaki suvenir znam točno kak izgleda, razmišljam bolje: i palme su tak loša kopija onih u Nici. Mora sam naći sebi novinu. A moga sam fino sam uživat, Split je divan i kad si bez ikoga. No, shvaćam, ona sve ovo vrijeme, šuti, pa hipnotiziran kažem:

- Škampi?

- Kaj sad sa njima? Otpisali smo mesec i morske horizonte, prije minut, sijećaš se?

Izbjegnut ćemo konflikte, i to fizičkim kontaktom, starom i isprobanom vještinom, ne tak srećnom ali uspješnom. Krešo uze njen nadlaktični mišić i povede je, trpeći nezadovoljstvo, momentalno iskazano.

- Je li dopušteno sjesti k vama za stol? – reče on.

- Dapače, dapače, ljubazni momče.

- Ja ne volim škampe. Ajmo u dućan da pazarimo nekaj jeftinije.

- Možemo, nakon što ih probaš, perfekto su. Deset puta sam promislio da li da ti priredim ovaj luksuz shodno tvojem ponašanju. Nije da se nije događalo prije, al nije da ti želim pridikovati. Umješ sama prosuditi pogreške, vjerujem u to.

Kao odgovor, samo mu je ponuđena oborena glava i priznavanje krivice u povoju. I da ne navaljuje previše, ostaviti će taj proces da se desi nekada.

- „Konobar, dva tanjura škampa sa salatom od artičoka. Za gospodičnu i porciju pomfrita, da ne ostane prazna želuca.“

I ti prženi krumpiri, bilo je izgleda jedino što je njoj bilo milo ove večeri. I to je osjećanje trajalo dok nije stigla porudžba:

- Uopće mi se ne dojmi kak izgledaju. Neće ni okus.

- Probaj, Tonka, probaj, ne budi mi lični terorista. Poginuću od tebe, nastaviš li... Čim se spomenu morski plodovi, tebi je mozak na razini patke.

Neće da joj kaže da ga je iscrpjela. Zato se šali.

Zagnjurio je svoju vilicu u jelo i počeo da kreira iskustvo. Ljepo izgledaju. I svježe. Sezona je. Pogle ovu narandžasto-ružičastu boju. Ka ja kad sa bia mali i izgoria na suncu. Sad ove boje, a naročito drugu, dobijam kad si priredim ovakve momente sa Tonkom. I noge škampa su ljepe. Tonkine baš nisu, no ne smjeta, ima ljepe gležnjeve, tanke i identične. I rep im - sastavljen od niza kolutića, kakvo djelo prirode. Pa još uronjen u uje oliva. Mesto potekle vode, stvoriše mu muku. Ka da je svaki kolutić bio jedna u nizu njihovih trvenja. So tim mora biti kraj. Na kraju repa nalazilo se nešto nalik na peraje, sličan lepezi. To škampima omogućava bržu kretnju i olakšava odbranu od okolnih zazora. Ak’ bi se i meni tako otvorile široke mogućnosti (kao ta lepeza) dođem li do tog kraja. No moram prvo svariti meso iz trupa. Jesam ga! Kažu kad dođeš do posljednjeg dijela, on se najviše cijeni, kao delikatesa, najukusniji je. Njegov neobičan i blago sladunjav okus zavisi od temperature mora u kom je račić živeo, jer što je voda hladnija, to je meso ukusnije. Ja sam pokraj nje obično mrzao, ne izlazaći iz te hladnoće, čekajući vreo talas. Dobio sam samo bure.

Daj mi sad to meso, pikantno i prefinjeno, vrijeme je. Vrijeme je:

- Ja ću platit konto, uživaj u škampima, to je jedino što ti preostaje od mene. A možeš i u jevtinom i nezdravom francuskom čipsu. Tebe samo to može potencijalno veselit.

Vanja Popović: GDE JE GAMA (Ovan)

Te noći video je svoj pakao. Došao je, nad stolom sa upaljenom svećom, tišinom i jednom opalom vlasi riđe kose.

PRVA NOĆ: ALFA

Prebrojao je zvezde. Dve su bile na oku, a treću nije mogao da nađe. Ona je bila samo u njegovoj glavi. Možeš ti to Danko, svi su mu govorili, i on je znao da može, kao onomad kad je ležao nauznak opkoljen blejanjem, ne znajući kuda će. Deset godina. A dvadeset godina kasnije? Sedi i pokušava da ni od čega stvori nešto. Toliko je nota uskladio, šta je za njega ovo što očas posla može da prenese na papir? Prvo violinski ključ. Za ostalo će lako. Danko, siđi dole da jedeš, pozvala ga je majka. Pravio se da ne čuje. Pokretala se samo njegova od pisanja tupa olovka, besomučno grebući po papiru,

Mogu ja to.

Moram.

Svi očekuju da uspem.

I… Ižvrljan papir.

Da li sam mogao da pobegnem, gađam ih nečim? Bili su prebrzi za njegove slabašne noge. Dovoljno slabe da bude opkoljen. Danko, hoćeš da ti skuvam čaj. Sestra. Pustite me bre više na miru! Zašto ste prokleto dosadni? Vidite da radim!

Zašto si toliko impulsivan? Bolje malo odspavaj.

Ko kaže da sam umoran? Nema spavanja dok sve ne uradim.

Ali, jednostavno ti ne ide? Batali.

Ljubomorna si. Svi ste protiv mene.

Uopšte nije to. Sve si pogrešno protumačio…

…Zašto ih nisu oterali od njega, kad su videli da se smrtno plaši? Naslađivali su se njegovim strahom. Prokleti Jason je umeo sa njima. On je u strahu uspeo da nađe zlato. Zašto Danko nikada neće moći da bude Jason? I šta se to čuje dole? Kako god, previše je životinjsko a premalo ljudsko. Pokušao je da začepi uši. Može on to. 11, 12, 1. I violinski ključ. Ne ide. Ma, rade mu to u inat. Neka vatra pokuljala je u njemu. A od belog papira ostala je samo bačena lopta.

DRUGA NOĆ: BETA

Papir. Prazan. Prethodnih je na sebi makar imao neku mrlju. Znatno otežala glava, zaboravljeni zvuk sopstvenog glasa, krvave oči, drhtava ruka. I ništa. Sveća jednako titra pred očima. Hajde sine, evo večere, baš ono što najviše voliš. Dosta si lupao glavu. Čuo je korake uz drvene stepenice i taj rezak zvuk naterao ga je da se uvuče u stolicu. Jure ga, opet. Neću ništa. Gubite se. Neće ih pustiti da uđu. Sad on odučuje, pa nije valjda poludeo. Ali to sam samo ja, mili. Nosim ti da jedeš. Tup tup. Znojio se kao onomad, kad je bio u prašini. Pred njima. Čuo je grebanje. ULAZE. Probijaju vrata. Beli rog je već bio na dovratku. Jedino što je mogao je da u tom trenutku uzme stolicu i hitne je u pravcu vrata. Posle toga, samo tišina. Pokušavao je da se smiri, ujednači disanje, napiše makar nešto. Jednostavno se zvezde nisu poklopile. Zato je već u sledećem trenutku pocepao hartiju, kao što ljudožderi cepaju telo. Cepao je samoga sebe.

TREĆA NOĆ: PSEUDOGAMA

Potpuno je smiren. A kako i neće, kad sve ide lagano, olovka samo radi. Sad je dan da ostvari ono što je naumio. Izgleda da je samo bilo pitanje vremena, strpljenja. Savršena tišina, nema zvukova, nema ometanja. Samo sveća, papir i on. Uspeva. Ali, šta se to čuje iza? Šuškanje u ormaru. I neki čudni oblici na zidu. Pomeraju se u talasima a oštri su,  kao noževi. Struganje po parketu. Papir mu je tonuo pod prstima, bivajući deblji, meški i bujniji. Osetio je vlažnu gubicu na svom ramenu. Stigli su ga. Sad nema padanja u nesvest.

Ipak se srušio. Padajući na pod, oborio je i stolicu i sveću. Sveća je zahvatila papir. Na njemu nije bilo kompozicije, čak ni nota. ARIES. To je sve što je Danko uspeo da išara za tri noći mučenja i samoprezira. A onda se nagnuo nad svoje umetničko delo i pustio da izgori, zauvek. Gama je pripadala nekom drugom, ne njegovoj mašti. Ne njegovoj kompoziciji. On je imao samo jednu zvezdu, prvu. Telali su vikali: Hamal, Hamal, javi se, prva si zvezda, moja si zvezda, najbolja od drugih. Samo tebe imam. Svaka tišina uvek će biti bolja od moje lažno savršene kompozicije.

Jer, te noći video je svoj pakao i bilo mu je dosta, za sva vremena. Prebrojao je zvezde i sve su, napokon, bile na svom mestu. Sigurnim korakom otvorio je vrata.

Lazar Lazarević: SKLAPANJE LIČNOSTI KROZ MUKOTRPNO, ZAMORNO I BOLNO RASKLAPANJE ZONE KOMFORA (Vaga)

Ljudi su rođeni slabi. Suprotstaviti se svojim slabostima i potražiti snagu u bedi je ono što se naziva balans. Balans je stvorio svet, a svet je rodio mene i ja tražim ravnotežu. Nemam porodicu ni gospodara, niti ću ikada više okusiti takvu vrstu veze, ali mogu da lutam. Možda je to karma; Shigeshige, lutajući samuraj, bez gospodara i porodice, sa slomljenim mačem i ponosom ispod zemlje. Tražim ravnotežu.

Pošto je završio svoju priču koju nije započeo kako valja, Sajmon se zagledao u plafon razmišljajući o neuspesima. Nisu to bila njegova razočarenja. On je jednostavno razmišljao o bilo kakvoj vrsti razočarenja koje je bilo koja druga osoba mogla da okusi. Kako li se, na primer, osećao Hrist kada je video stoku koja se okupila da ga isprati u smrt. Ili još gore, kako li se Gospod osećao gledajući istu rulju koju je on stvorio kako mu ubija sina. Rastužio se Sajmon, pa je utehu potražio u svojim neuspesima. To je ipak lakši bol. Nešto mu nije dozvolilo da bude ravnodušan prema tuđoj nesreći, te se, iz njemu opravdanih razloga, omalovažavao pred samim sobom, kako bi se iskupio zbog nesreće koja se dogodila drugima, za koju on, u neku ruku, nije bio kriv.

Sajmon je Shigeshige u svojoj priči. On traži ravnotežu od kada zna za sebe. Ravnoteža za njega ne znači neki prosek, sredina. To je spajanje nespojivog u savršenu celinu koja će ga uzdići u nebesa i sačuvati mu ugled pred samim sobom. Najveći kritičar sebe koji je okružen drugim kritičarima. Sve ga povređuje jer se još uvek nije snašao. On bi trebao da bude lep i pametan. Sajmon želi fizičku nadmoć i psihičku spremnost. Traganje za sopstvenom harizmom je večno kruženje po različitim putanjama... Nekada stvarno deluje kao nemoguća misija.

Istini na volju, ova lenština od polučoveka uvek zaboravi svoje planove i želje,  pa se u trenutku zaborava okrene ka nekim novim zanimacijama. U ovom trenutku čita Kanta. Veoma je okrenut filozofiji, ali mu neke stvari nikako nisu jasne. On se trudi; njegovo iskustvo nije preterano bogato, a um mu se nalazi pod senkama oblaka koji liju nepotrebne informacije i njegova glava postaje balon. Pre neko veče je sanjao kako stoji u društvu veoma lepih ali glupih ljudi, a sa druge strane su bili ružni, ali inteligentni ljudi; svi oni su imali svoje mane. Svakako da to što su ovi lepi bili glupi nije smetalo Sajmonu, niti to što su ovi inteligentni bili ružni, ali su ovi lepi – glupi bili arogantni zbog svoje lepote, a ovi inteligentni – ružni su lečili kompleks svojom inteligencijom. Sajmon se razljutio u snu.

„Zar ne vidite da ste isti. Kako vas nije sramota. Posedujete sve ono što sam ja ikada želeo i kvarite to svojom arogancijom kojoj ni svemir nije ravan. Muka mi je od vas i vaše terapije samospoznaje.“

U prevodu: Sajmona je nerviralo to što se svaki od tih idiota ponašao kao da poznaje sebe i svoje nedostatke pa su zato arogantni, jer misle da su rešili problem sa sobom. Nasuprot tome: njihova arogancija je bila upravo beg od sopstvenih nedostataka. „ALO. Vi ste ružni, a vi glupi.“

Takvi snovi su mu najviše smetali jer mu se upravo to dešavalo i na javi. Nikako nije mogao da se otrgne uticaja raznih gurua koji su mu pomerali granice živaca iz dana u dan. I to je zapravo problem i to pokazuje njegovu slabost u društvu. Ovaj dečak sanja o lepoti uma i lepoti očiju. On sanja o prelepoj kosi, savršenim pokretima tela, o čistim crtama lica i vokabularu koji pred drugim, njemu ravnim osobama zvuči kao melodija. On sanja o svetovnom i duhovnom i o njihovom jedinstvu. On želi mir u svetu i izobilje za sva bića. Isto tako, on sanja o idiotima i o samom sebi kao idiotu i tako se iz dana u dan, preterano nervira jer borba za spajanje nespojivog traje predugo.

Iako bi Sajmon mogao pisati o prelepom samuraju duge, lepe kose sa čistim crtama lica, o njegovom stasu i energiji, o stavu koji koristi kada barata katanom i o svim njegovim kodeksima koji su mu um izbrusili do krajnjih granica savršenstva. Ipak ne. Pisac se odlučio da prikaže krajnji cilj kroz nedostatke. Verovatno je sebe preneo u priču kako bi se setio ko je i šta je, a samim tim i ko bi i šta bi mogao da bude. Ne znam. Ali je sigurno to da on želi da učini nešto sa sobom. Samo kako i kada? Uvek pitanja, nikad odgovor.

Pogledavši u flašicu jogurta koja se danima nalazila u njegovoj sobi, Sajmon je pročitao „BALANS“ pa je munjevitom brzinom odlučio da produži priču o svom samuraju;

Ako ikada i postignem bilo šta u životu, neka to bude ono što će zaseniti svet u mojim očima. Neka to bude harizma koja će slomljenim krilima podariti let, a meni utehu da je Bog ispravno postupio.

Anja Minić: INTUICIJA (Ribe)

Zvrrr, zvrrr, zvrrrrrrrrr.

- ,,Još samo 5 minuta’’, promumala sam i pritisnula dugme za zaključavanje na telefonu.

Zvrrrrrrrrrrrrrrrrr.

- ,,Molim te, isključi se’’, ponovo sam ga pritisnula.

Zvrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr.

Pospana i iznervirana, izletela sam iz kreveta i uzela telefon koji, zapravo, i nije zvonio. I nije bilo 9, nego 7. A onda još jedan krajnje iritantan i dug zvuk.

- ,,Ko je u 7 ujutru i šta hoće od mene?!’’, besno sam ustala, promarširala kroz sobu i otvorila vrata, spremna da se žestoko posvađam sa poštarom ili komšinicom koji mi remete mir.

- ,,Srećan rođendaaaaaan!’’, poletela mi je u zagrljaj i čvrsto me stegla.

- ,,Tako sam loša drugarica...’’, snuždila se. ,,Nisam došla u ponoć. Celo popodne sam učila, a onda sam morala da pripremam ovo ovde’’, pokazala je na kesu sa uvijenim poklonom, ,,a posle sam pustila film i zaspala uz njega. Kad sam se probudila bilo je 6. I, evo me’’, široko se nasmejala i još jednom skočila na mene.

Nasmejala sam se i ja njoj, poluzatvorenih očiju, čupava i još uvek nerazbuđena. Prepustila sam se njenom zagrljaju, punom toplote i pozitive. Jer, i ona je bila baš takva.

- ,,Brzo otvori, mislim da će ti se svideti’’, pružila mi je kesu i uletela unutra.

Brzo sam otpakovala poklon i potpuno se oduševila kada sam videla da mi je, osim torbe koju sam toliko želela i mojih omiljenih slatkiša, poklonila i ram sa nekoliko naših fotografija. Žalila sam joj se da nemamo zajedničkih fotografija, a ona ih je ipak pronašla i izradila. Nakon što sam je izgrlila i zahvalila joj se, uzela je ranac i iz njega počela da vadi hranu.

- ,,Ovo su krofne, ovo je rol viršla, evo ga burek... i, evo ih čokoladna mleka.  Uzmi šta ti se jede. Nisam bila sigurna da li ti se jede slano ili slatko, pa imaš i od jednog i od drugog’’, spustila je hranu na sto. ,,I, kako je moja slavljenica danas?’’

- ,,Pa, taj ispit mi malo kvari raspoloženje, nisu morali da ga zakažu baš na moj rođendan, ali stvarno su mi ulepšala jutro’’, još jednom sam je zagrlila. ,,Uopšte nisam spremna, nisam dovoljno učila’’.

- ,,Hajde da doručkujemo pa ćemo zajedno ponavljati’’, rekla je.

Kao i obično, preslišala me je. Pomogla mi je da neke delove gradiva bolje razumem i uspešnije usvojim. Osećam se sigurnije kada zajedno ponovimo pred ispit i u tom slučaju ga uglavnom položim(o) bez većih problema.

- ,,Imam osećaj da bi ovo mogla da te pita’’, pokazala je na lekciju koju sam malo lošije znala i koju sam joj bar tri puta ponovila.

- ,,Joj, zašto baš to? Zašto ne ovo?’’, pokazala sam na lekciju koju sam najbolje znala.

- ,,Pa, tako to uglavnom biva. Zalomi se na onome što ne znaš toliko dobro. Ponovi još jednom, za svaki slučaj’’.

Pre ispita se snuždila. Promena raspoloženja očitavala joj se na licu.

- ,,Nemoj da budeš druga ja, oraspoloži se i pokidaj to. Uostalom, skoro sve znaš!’’, pokušala sam da je ohrabrim.

- ,,Ne znam, baš imam tremu i ne tako dobar osećaj povodom ovoga’’, rekla je tužno.

Tako tipično za nju da u roku od dva minuta potpuno promeni raspoloženje – srećna je, pa se snuždi, pa je opet srećna. Tako je bilo i sada. Ispit je, naravno, položila. I nije skrivala osmeh. A onda sam ušla ja, a njeno ,,osećaj’’ pitanje je pripalo devojci koja je bila sa mnom u učionici. Srećom, svoja pitanja sam prilično dobro znala i ispit je ostao iza nas.

- ,,Imam jaku intuiciju, veruj mom osećaju, bla, bla, bla...’’, imitirala sam je u povratku sa fakulteta, ,,nemoj, molim te, toliko da ga ističeš, izgleda da češće greši nego što pogađa’’.

- ,,Ali, i horoskop kaže da imam imam izraženu intuiciju’’, branila se, ne skrivajući osmeh zbog mog zadirkivanja.

- ,,A, i ti veruješ svemu što pročitaš, i to nam je dobro poznato’’, nastavila sam da je zadirkujem. ,,Evo, prestajem, idemo da proslavimo ispit i rođendan i da probaš čizkejk koji sam sama napravila, prvi put ikada’’.

- ,,Imam osećaj da ću povraćati večeras’’, nasmejala se.

Dušica Kragović: MOJE DRUGO JA (Strelac)

Zamišljeno sedim i čekam da suđenje počne. Dok nespretno pokušavam da saberem misli neko pokušava da mi se obrati. To je on. Precizno pogađa u buru neizvesnosti i nemira zbog događaja koji će uslediti. Kada je počeo da govori, zapitah se ko je on i šta sada hoće?!

Zaboga, zar još jedna radoznala njuska hoće da sazna zašto ću se naći na optuženičkoj klupi?! Rekao mi je da je prepoznao ratnika u meni. Odmah je znao da sam u ovu nepriliku upala zbog iskrenosti. Znala sam da me odnekud poznaje, ali mi nemir nije dozvolio da se setim odakle. Savetovao mi je da budem taktičnija i da naučim da izrazim svoje stavove na tolerantniji i društveno prihvatljiviji način. Tim rečima je dirnuo moju duboko skrivenu suštinu i odmah sam znala da je on neko meni veoma blizak. Ne znam kako, ali je znao da sam inicijator čitave neprilike. Spoznao je moju nemirnu prirodu koja me tera da hodam po trnju, uz osmeh na licu, kako bih ostvarila svoj cilj. Uprkos tome što sam nestrpljiva do tačke grubosti on se toga nije pribojavao, već je nastavio da iznosi svoje mišljenje.

Najednom, više nisam imala otpor prema njemu i pomno sam upijala svaku njegovu reč. Nemir je polako iščezavao. Nisam shvatila kao uvredu  njegove reči da sam ponekad "ćaknuta" i da sam zbog te svoje "ćaknutosti" prevalila put od slobode do zatočeništva. Pomislih, eto, i ovde sam stekla prijatelja. Njegove reči su tekle poput tihe reke, ali nisu bile uzalud potrošene. Shvatio je da je problem nastao kada su mi dali odrešene ruke. Preuzeti rizik je bio preveliki i nosio je sa sobom posledice za koje sam odlično znala. On se pojavio ni od kuda, kada je ugroženo moje najveće blago-sloboda. Iako nije mogao da me izbavi iz nevolje, njegove reči su postale izbavljenje.

Rekao mi je da zamislim da sam u polju lavande koja opojno miriše i ispunjava sva moja čula. Rekao mi je da obuzda vatru u sebi i da verujem Jupiteru koji će urediti da sreća bude na mojoj strani. Najednom je nestao. Nisam čula odjek njegovih cipela kako lagano odlaze. Mir koji je usadio u moju dušu mogao je samo on-strelac. Kada je sat otkucao poslednje sekunde vremena predodređenog za čekanje, shvatih da je taj strelac bio zapravo moje drugo ja.

Suđenje može da počne. Spremna sam, Gospodo. Poklonite se i počnite.

Марија Марковић: ЊЕГОВО ВЕЛИЧАНСТВО... (Лав)

Некакав краљ Сунце имао је кћер и сина. Кћер му се звала Вера, а син Одан. Живели су у свили и кадифи, цео замак  био је пресвучен златом, раскоши им није мањкало.

Мудро је стари краљ зборио, желео је срећу својој деци, али то не беше лако изводљиво.

Време за удају кћери дође, а краљ није желео да му се кћер уда за вољеног човека, већ јој је наметао своје потенцијалне изборе. Краљ је толико био самоуверен  да су то прави избори да није ни помишљао на бол коју ће задати својој милој кћери. Желео је дати, потенцијалном младожењи , ковчег сувог злата, али наравно, само оном ког он одабере.

Син му не беше са њим у замку, живео је у свом дворцу, када је чуо шта отац планира учинити, не беше му свеједно.

Краљ Сунце позваше своје просце, не би ли се Вера помирила са његовим избором...

Краљ је знао да му нико раван није, али су  му просци били приближно сличних особина и материјалног стања.

-          Оче, ја бих желела да проведем остатак живота са човеком кога волим , немој ме спутавати, немој дозволити да твоја одлука донесе злу коб...Ја те молим.

-          Не можеш ти једном краљу говорити шта је исправно – рече он поносно.

Недуго затим, син Одан дође краљу у нади да ће му мишљење променити. Молио је оца да не чини непромишљене и тврдоглаве одлуке.

Краља Сунце су те речи поколебале, али су му мисли ипак одлазиле у погрешном правцу, ломио се, размишљао, у њему су се борили понос, тврдоглавост и исправност поступка.

Просци су и даље долазили, а краљ се ломио...ломио и ломио.

-          Шта ми је чинити, хоће ли ми кћер бити срећна, а хоће ли и мене та одлука заиста усрећити... питао се  краљ.

Пролазило је време, месеци и године...али краљ Сунце тврда срца оста, решио је дати кћер принцу званом Својеглави, даде му све што је обећао.

Краљ није могао да победи своју тврдоглавост, самоувереност и егоцентричност.

Временом се покајао... искрено је молио за опроштај и кћер и сина, али беше касно, никада опрост није добио.

Драгана Јовановић: ОСТРОПРОНИЦАНИЈЕ (Стрелац)

ОСТРОПРОНИЦАНИЈЕ ((Остропроницаније јесте наш стари термин за акутецу, барокни појам који означава естетску оштроумност.))

„Ватра или ништа!“ Узвикнуо сам, док ме је одраз у огледалу посматрао немо. Ако нема жара, нема ни света, нема ни мене.

Алтруизам је за мене једина прихватљива религија. Момо Капор на питање: шта је севап? даје мој одговор: „То је кад чиниш добро дело, а остајеш непознат.“

Границе не подносим, јер не подносим сопствене страхове. Најгоре су ми оне међу људима. Омакне ми се грешка понекад кад их пређем. Не трпим кад их око мене поставе.

Анксиозност осетим када размишљам о коначности. Кад намиришем смрт, излаз је бег.

Бежим. Што даље. Јер ако не хитам, умирем. У том лутању схватам: Нема смрти ако има сеоба.

Ултразвук је показао покрете. Доктор је казао: „Овоме малом се жури у свет.“ Климнуо сам целим телом.

Ноторни сам песимиста, али наду стварам. Кажу да је то префињени песимизам.

Дајана ми је рекла да не скочим кроз прозор, јер ако срљам нека то не буде без могућности васкрснућа.

Ова прича је уоквирена, али ја немам граница.

Dušan Karabasil: STENA PRARODITELJKA (Devica)

Ja sam u suštini luzer, majka svih gubitnika, arhi-gubitnica, pra-luzer, eto ko sam. Nije mi dobro već dugo. Los kakav, u šumi, što staloženo posmatra: nešto. Naizgled hipnotisano, jedan trenutak, pre nego što se da u beg. Pa to sam ja! Još samo to. Ali kako i gde, ja da pobegnem? Kako da da! Zemlja. Humus. Blato. Život! Ogoljen. Jak. Zaudara. Punoća! Jedan-dva, jedan-dva, tri. Pleši kao bumbar, udaraj kao osa, ili kako već. Udaraj, snažno, ciljaj bradu, nos, arkadu, ako ne želiš da budeš pokošen, nokautiran. Ako ne želiš da te preoru uzduž i popreko. Stara je to slika sveta, gotovo drevna. A u njemu ja, kako god da okreneš. Okreće se svet, zaista, udubiš li se u to, zateturaćeš se poput borca drevne veštine, pre pada, pre nokauta. Stvarno sam u centru, ubadam kao osa, a oni koji mene ubadaju, rade to stršljenovski. A možda sam ipak u nekom zapećku, slepom crevu univerzuma, sve je do ugla posmatranja, kako se uzme. Naravno, svako je u centru, gledajući iz prvog lica, kao na slici Božidara Damjanovskog „Parametar Univerzuma“. Da da, parametar, pa čak i neko kuče. Pluton. Je li on uopšte, hm? Retro-g(r)adno, gospode. On, pa gospodar. Otadžbina, itd. Psi nemaju otadžbine? Onda sam nešto permutovala, dešavalo mi se već par puta, jer teško je iz ove perspektive uvideti ko vodi ratove za parče moga tla. Teritorija je ipak u krvi, u srži, svih vrsta koje me nastanjuju. O, još kako, sve je tako lišajevski! Zapljuni, popišaj, lezi preko praga. Nacrtaj granicu na mapi, obeleži teritoriju na karti. Pogazi, izudaraj biljčicu koju, eto je opet posle nekog vremena, džiklja, raste li raste! Saseci joj koren, naneće joj vetar seme opet, u to nema sumnje, to je njena teritorija, iš tamo, čibe. Istina je, ne prepuštam ništa slučaju. Pa pogledajte samo te detalje, nijanse, finese što me prožimaju! Dvorane su moje lepe, aule, i sagovi što ih ukrašavaju. Zamislite samo...seme, kap vode, koren, list, travčica, kora, oko, nokat, kosa, mozak, predeli, zvukovi, dodiri, ukusi, mirisi! Umetnost. Igra svetlosti i tame. Svako jutro - novi početak! Sviće, dok zverinje zeva, labudovi se brčkaju, zmije pužu, ostale ptičice cvrkuću, slonovi isto kao imaju tu surlu i veliki su, sve se trese kada se zajure, jedu kikiriki itd. Simpatični su. Deca trčkaraju, biljke upijaju zrake. Oblaci jure, gasovi se gomilaju. Mašine se pale, kafa već vri. Ljudi! Sanjaju svakog dana, u snu i na javi, i kada više sanjaju, onda im je lakše. Bez snova se ne može, i to je ono što je najtajanstvenije! Ali pustimo ih, neka još malo sanjaju u mom imaginarijumu.

Ono što je najgore, neki žućkasti glavonja po imenu Sunce je glavni baja u ovom delu poznatog nam svemira. Taj glavonja što razdražuje bitak, bez koga nema života nijedne vrste koja me nastanjuje, je toliko dosadan, jer zna da je mnogo bitan. Zavisimo dakle od tog nadobudnog glavonje. Luna je, sa druge strane, kul, iako i njen deo posla zavisi od nezamenjivog glavonje. Tako da, glavonja u centru, ja sam tu sa strane, vrtim se oko njega, pa kao u svakoj domaćinskoj firmi, znate. Mislim, dobre su i ostale kolege planete, ja gledam da im olakšam koliko mogu. Servilna sam takođe svim bićima koja me nastanjuju, o svakako (Majka sam vam, rodila vas, primila pod svoje skute. Sve sam vam dala, pička vam materina, a vi tako!), tu i tamo opičim im neku prirodnu katastrofu, ali ko radi taj i greši, pogreši planeta.  Nije to ni loše, malo da ih dovedem u red, međutim, oni i dalje drže po svom. Ja sam ipak za njih najbolja, to je već samo po sebi jasno. Ali ovim tempom, pitanje je dokle. Ipak, ima li još negde za sada poznatog života – nema! Molim lepo. Doviđenja - prijatno. Imam planine, šume, stene, kamenje, pustinje, prašume, stepe, fjordove, pećine, kanjone, čuvarkuću. Ali šta će mi ona? Dobro, imam tu i neku vodurinu kao, i to pozamašno se raširila, a izgleda sad i da se diže! Okeane, mora, reke, jezera, močvare. Ma svašta, brate. Losove, međede, kengure, koale, pande, mace, kapibare, armadiljose, ptice. Ptice! Biljčice razne itd. Eto tako, ja sam ti kao planeta, vrtim se tu i tamo oko sunca, uigrana to je već veština. Hopa cupa, tamba lamba e pa šta, tamba lamba a-ha-ha, malo levo malo desno, takvu igru volim, volim ja. I tako milenijumima. Čas je noć, čas je dan. Kao što rekoh, igra svetlosti i tame. Sakrivanja i otkrivanja. Stvaranja i razaranja. Razgradnje i ponovnog obnavljanja. Sve je u ciklusima, poput menstruacije. O zapišavanju nećemo nadugačko ovoga puta. Ali, mirisi. Ah, opet se vraćamo na iskon! Močvara. Prašuma. Mantl, kora, pa još gore. Puzanje, ili gmizanje, kako hoćete. Sluz svakako ostaje, tragovi, palimpsest, he-he. Paučina. Štroka. Travestija. Bombe, plastika, otpad, klimatanje, podizanje nivoa voda, potresen biodiverzitet. Prirodno stanište, šta to beše? O, ti mala, slana, keso iz okeana! Sintetika, bebo, jasno mi je. Ali, potrebno mi je čišćenje! Zovite doktora, ekologa, kometu, raketu, bilo koga. O, sudbino, guzico debela, kvascu koji narasta.

Татјана Јекић: ДНЕВНИК ЈЕДНЕ ДЕВИЦЕ (Девица)

11.3.

Данас сам спремала испит. Поново ме је ухватила паника да ли ћу успети да га спремим – ништа ново. Као и обично, бројим дане и делим градиво. Сат времена сам бацила на тражење маркера, без којих, наравно, не могу  да кренем да учим. Тек кад сам пронашла маркере и поређала шарене налепнице поред оловака у боји дан је могао да почне. Иако сам учила цео дан, знам да то није довољно. Знање које имам равно је нули! Да ли сам ја уопште способна за ово?

Предвече је дошла Мина да се преслишавамо. Наравно да сам уживала да брбљам о питањима која сам одлично научила, али када су наишла она где сам слабија,  мој мозак је почео да ме бомбардује мислима како ништа не знам, па више и нисам хтела да се преслишавамо. Она то сигурно зна боље, лакше ми је да спремам сама... Када сам одустала од заједничког учења, као по старом добром обичају, почела је да ми прича о томе како морам да се опустим и не схватам све толико озбиљно, да не претерујем и не говорим како ништа не знам, БЛА, БЛА, БЛА... Ма, важи! Када сам ја кренула да јој дајем добронамерне савете, наљутила се и рекла да ће сама да одреди када ће и колико да учи. Баш ме брига! Нећу више никога да саветујем кад све схватају као критику. Није као да је то моја брига.

15.3.

Данас је мама хтела да ме убије када је видела да од ручка нема ништа. Грдња ми је хвала за то што нисам хтела да их отрујем! Ја сам стварно кренула да спремам ручак, али сам случајно ставила превише воде у месо. Знам да је то мало вероватно, АЛИ ОТКУД ЈА ЗНАМ ШТА СВЕ МОЖЕ ДА СЕ ДЕСИ? Можда будем прва која је успела да отрује укућане месом које је имало превише воде у себи. Ух, ово и мени сада делује глупо. Али, шта ћу, нисам имала лошу намеру. На све то, даска на којој сам секло месо је стајала међу посуђем ко зна колико дуго. Заборавила сам да је оперем. Ко зна какве су се све бактерије ту криле. Ма, требало је да ми захвали што нису јели такво месо!

17.3.

Данас сам ишла напоље са Мином. Таман кад сам изашла из зграде, схватила сам да нисам сигурна да ли сам закључала врата. Морала сам да се пењем на десети спрат како бих проверила. Наравно да су врата била закључана и наравно да се Мина наљутила због кашњења.

Поред пута смо нашле прелепо, сиво маче. На сву срећу, Мина га је понела са собом. Надам се да јој и оно неће побећи. Рекла сам јој да пази кад дође кући да јој не би одлутало као и свака животиња до сад. Набрајала сам шта треба да уради, како да се брине о њему, чиме да га храни. Гле чуда, наљутила се јер је, наводно, превише критикујем. Како да не!

Е, кад сам дошла кући онда је настало право лудило. Сетила сам се да сам у граду јела, а руке нисам опрала. Ко зна да ли ми је мачија длака пала на одећу или је можда остала на рукама док сам јела. Да ли је то мит да је неко умро након прогутане мачије длаке? Ух, ово бих сад гуглала, али не смем. Знамо како се то завршило прошли пут. Не, не, за моје добро не приближавам се интернету.

1.4.

Положила сам испит. Коначно је дошао крај нервирању. Добро, не заувек, али бар на неко време. Па, и то је нешто! Иначе, изгледа да од мачије длаке ипак не може да се умре. Ако сам је уопште и прогутала... А да, време је да кренем код Мине. Драго ми је да је послушала моје савете (не критике), јер је маче остало код ње дуже од три дана, за разлику од других животиња.

Sofija Mijatov: UNA PICCOLA STORIA DE GRANDE AMORE (Ribe)

„Kad to radiš imam osećaj da skidaš kljušt“ , rekao je poljubivši je u unutrašnjost skočnog zgloba.

Sedeli su u kadi jedno naspram drugog u malom ali udobnom kupatilu. On je sedeo ispravljen i obema rukama pridržavao njena stopala dok je ona prevlačila muškim brijačem preko dugih nogu. Koristila je njegov brijač, on već odavno nosi bradu. Čulo se samo naizmenično disanje, škripa brijača preko meke kože i kapljice krvi koje su kapale u savršeno prozirnu vodu. Penu više nisu pravili, da li zato što ih više nije bilo sramota golih tela ili romantika više nije igrala ulogu između bradatog momka i dugonoge devojke.

„ Da, definitivno skidaš krljušt.“

Podigla je pogled i zagledala se, činilo se, dirktno u njegovu dušu. Ima te neke mutne, virovite oči, nije siguran ni koje su boje. Pokušao je da zaštiti svoje misli pomno posmatrajući privezak na zlatnom lančiću oko njenog tankog vrata posutog mladeževima. Zlatni privezak u obliku ribe sa očima od plavog kamena udobno joj se smestio između belih dojki. Nikad je nije video bez lančića, dobila ga je na krštenju. U njoj ima nečeg paganskog, izvornog. Zavalila se udobno u kadu, prešla nežno stopalom preko njegovih grudi i na kraju ugnjezdila stopalo u njegovu šaku. To je značilo da treba da joj masira nogu, kao i svake večeri  prilikom njihovih vodenih sesija. Zapalila je cigaretu duboko uvlačivši dim u pluća kao da pored pluća ima još i škrge pa ne mari, a pepeo otresala direktno u lavabo pored kade. Pušio je i on ali iz njega je dim izlazio, kao i tajne, a iz nje ni jedno ni drugo. Po ceo dan je radio mislivši na ogromne količine novca koje su se slivale na njegov račun. Kada nije mislio na novac, mislio je na nju. Šta je radila po cele dane? Njene studije prava su stagnirale već neko vreme, onaj jedan ispit je često pominjala ali na njega nikad nije izlazila. Ona, advokat. Ta misao ga je često zasmejavala ali i zabrinjavala. Kako će ta nežna, empatična i intuitivna mlada žena ući u one prašnjave sudnice, među trunjave fakte i parničiti sa ljudima koji su joj sušta suprotnost? Riba na suvom. Na kraju krajeva, on je već zaradio dosta novca pa ona neće morati da radi, verovatno nikad. Njegov novac će biti zajednički. Mada, izgleda da je to već sad tako. Ponedeljkom je kupovala nove jastuke i prekrivače, utorkom saksije i tanjire sa čudnim motivima, sredom nešto od pribora za slikanje, četvrtkom knjige koje je započinjala, a nije završavala, a petkom bi se često vratila i bez para i bez stvari. Odeću nije kupovala, nije je interesovalo, mada je uvek lepo obučena,za šta se on brinuo. Međutim, uvek se kitila skupocenim nakitom za koji on nije znao odakle potiče mada je jedno vreme čak sumnjao i da ga vara ali je tu misao potisla ona o tome da je on previše dobar da bi ga varala. Mnogo je crtala i slikala, najčešće pastelima i prema gotovim radovima se odnosila sa potpunom ravnodušnošću, a on ih je uramljivao i kačio po stanu. Kupio joj je veliki ram za fotografije i okačio iznad njihovog kreveta ali ona nikad nije stavila ni jednu jedinu fotografiju već je skalamerija visila, tako nekako nedorečena i odbačena.  Uvek je savršeno pažljivo slušala, bila mu najbolji sagovornik, a poslušavši njene mudre savete nikada nije pogrešio. Jasno i glasno je govorila o svojoj ljubavi prema njemu umevši da je opiše na milion načina. Ljubav su vodili svaki dan sa velikom strašću, kako na početku tako i sada ali je uvek spavala na svojoj strani kreveta, na svom jastuku, ispod svog pokrivača. Vikende je provodila sa svojom porodicom, uvek pričajući o njima sa ljubavlju ali i prezrenjem i nikad ga nije upoznala sa njima. A on je vikende provodio sa komšinicom. Komšinica  je bila provincijalka jedrog, izvajanog tela i duge smeđe kose. Došla je izdaleka tu da studira filozofiju ali je završila kao čistačica u jednoj IT kompaniji poput njegove. Nije ga mnogo pitala, gledala ga je kao Boga, kuvala jela koja je kuvala i njegova majka, ispunjavala  mu želje i beskrajno se divila njegovim poklonima koji su bili mala cena za ćutanje i formalno ponašanje na hodnicima zgrade. Nije ni komšinica kriva, verovala je da takav praktičan čovek ne može dugo ostati sa onakvom kaćiperkom iz čije se kuhnje nikad nije osetio miris hrane već smeh ljudi. Nego, mlad je, potrebno mu je to sada, da se dokaze i oproba,a kad već dođe do ozbiljnih stvari shvatiće prave vrednosti. Bar ju je tako savetovala majka. Strpljen spašen.

„ Smršala si, kada smo se tek upoznali bila si punija, oblija“, rekao joj je uz smešak koji upućuje da je to samo konstatacija, ne kritika.

Ugasila je cigaretu pod mlazom vode u lavabou, ćušnula opušak u wc šolju i poduprvši se rukama o ivice kade ustala uz pljuskanje vode. Stojala je tako ispred njega sigurno minut ali gledala ispred sebe u pločice kao da tamo konačno vidi ono što je dugo tražila, a on u njen pupak. Kapi vode slivale su joj se niz telo ujedinjujući se iz malih potočića u velike slivove da bi se u nekom  momentu upile u njenu glatku, izbrijanu kožu nogu. Iskoračila je iz kade i ne uzevši peškir otvorila vrata kupatila, a zatim vrata stana. I otišla.

3. HOROSKOP

U narednom zadatku i dalje ćemo se baviti veštinom izgradnje književnih likova.

Za razliku od prošle teme, gde smo za oblikovanje glavnog junaka koristili književni izvornik, ovoga puta će zadatak biti nešto intimniji; ovoga puta, junak vaše priče neće biti oblikovan prema umetničkom predlošku, nego (na izvestan način) prema vama samima. Centralni junak vaše nove priče deliće vaš horoskopski znak.

Kao što sami znate, znakovi zodijaka predstavljaju skup određenih karakternih, emotivnih i psihofizičkih osobina koje astrologija pripisuje ljudima rođenim u određeno vreme. Vaš zadatak će stoga podrazumevati da oblikujete glavnog junaka prema pomenutim osobenostima vašeg horoskopskog znaka. Ukoliko je vaš zodijački znak osećajan, ili tvrdoglav,  ili proračunat, rasejan, lako zaljubljiv itd., takav će biti i vaš glavni junak (Horoskop u ovom slučaju koristimo samo kao materijal za vežbanje; potpuno je normalno ukoliko ne verujete u astrologiju, ali znakovi zodijaka su nam u ovom slučaju samo kreativni predložak koji pomaže u vežbanju određenih elemenata pisanja)

Za potrebe ovog zadatka, svi ćemo koristiti opise zodijačkih znakova sa sledeće adrese: http://www.horoskopius.com/horoskopski-znaci/

Ne postoje dodatna stilska ili formalna ograničenja u ovom zadatku. Vaš glavni junak ne mora bukvalno predstavljati vas same: on ili ona može biti drugačijeg pola ili starosti, može biti u potpunosti fikcionalizovan junak (detektiv, sveštenik, astronaut, dete u jaslicama, udovica...), može biti neka istorijska ličnost ili književni junak. Tema vaše priče, shodno tome, može biti šta god poželite - jedini uslov je da centralni junak bude oblikovan prema karakternim načelima vašeg horoskopskog znaka. Ne morate pri gradnji svog lika koristiti SVAKU karakternu osobenost koja se navodi na sajtu koji ćemo koristiti kao zajednički izvornik. One inspirativnije iskoristite, a one nezanimljivije slobodno ignorišite, već prema sopstvenom ukusu, odnosno motivsko-tematskim preferencijama.

POSEBNA NAPOMENA:
-- Obavezno navedite svoj horoskopski znak u podnaslovu priče, kako bi tumačenje i komentarisanje radova išlo lakše. Naslov i dalje smišljajte po sopstvenom nahođenju.

***

Rok za slanje priča je petak, 29. novembar. Sledeći čas biće održan u utorak, 3. decembra. Ukoliko imate dodatnih pitanja u vezi sa zadatkom, slobodno pišite ili se vidimo na konsultacijama.

Srećno pisanje!

Катарина Перић: MOLY

Гвоздено небо нека покори цветопрста зора
 и објави орлов страховит на земљу пад
И колена црног корена му сломи
Кад види јелена лудог тог
Где потоку он хита
О свему том
Ти казуј
Каћа
Сад

Хермија, Хермија...Види ову бљуцбожанску земљу, Хермија. Нису ли ти мили јелени који журе ка својим изворима?Зову нас да појемо с њима. Осете...Стрмоглавила нам се на главу амбросијска ноћ. Али твом малом њуху нису осетни полети речи играчица. О, како си само глуп, Хермија! Требало је да ми не вараш јелена. Сад не би четвороношке милио до мога узглавља. Ти  би  мало мог млека да испереш из уста тај смрад од црног корена? Ах, тако ми је жао! Дојим само луде јелене. А ти си узалудно препешачио пола неба да нађеш ту малу варку. Па, моје су те звери раскринкале!

Знаш, волим кад ми у крилу леже и скупе своја клонула колена. Моје се руке тада мрсе с њиховим роговима. Зато јеленима дајем само обичну траву. Кад помисле да су одолели ономе што је требало да се згоди, они се осећају још јеленчастије. Тако их више волим.

Али има оних којима је дража игра мојих речи. Заведе их, смањи, поружни, усвињи. То су они до којих ти не стигнеш на време да им понудиш своје лажно корење, јер су ти кратке ноге.

Де, де, не плачи. Ти си, за разлику од њих, лепа свиња, Хермија. Aли свиње остају свиње. Зато смо ти и ја осуђени да спавамо с јеленима.

Види како радосно с паше на поток журе да се напију млека.

Драгана Јовановић: МЕМОАРИ ЈЕДНОГ (?!) ФЛАФИЈА

Jelena Arsenović: ILKAS

„Nema mosta međ dušama našim ni zgloba,
ponor strašni između najbližih zija.
Zar sam znala ja kad ti je duša bivala zmija,
kad je u njoj bila ljubav, kada radost, kad zloba?“

Sada volim da ih lomim, da osetim kako svaka košcica u njihovim telima krcka pod trostrukim nizom mojih zuba. Ništa nije lepše od zvuka koji proizvodi telo koje se razbija o stenu. Tanane niti tkiva pucaju, polako se cepa kožni omotač i iz njega kapljice klize ispuštajući miris sveže muške krvi. Nekada su me drugi mirisi uzbuđivali i budili životinju u meni. Sada je jedna kap krvi dovoljna da postanem krvolok koji želi da raspori utrobu posmatrajući sa ljubavlju sadržinu koju će kasnije nepca okusiti. Užitak je šestostruk. Uvek ih mora biti šest, svaki deo mog tela mora biti nahranjen.

Senzualnost i zavodljivost otvarale su mi sva vrata. Bio je dovoljan samo jedan pogled i sve je bilo moje kao na dlanu.  Bila sam joj trn u oku. Imala je njegovo telo, ali duša je bila moja. Nije je želeo, kao ni mnogi pre njega. Šta mislite zašto stalno koristi te razne travčice?! U biti njena sujeta je uvek povređena, ne želi ona njih jer joj treba ljubav, ona ih želi jer je odbijaju. Nedostižno je uvek zanimljivo, daje podstrek za razna maštanja. Osvetila mi se, uspela je da mržnju poseje u moj život.

Napravila je od mene čudovište. Moj glas više nije umilan sada je niskofrekventni lavež, zvuk od koga podilazi jeza. Bubne opne krvare, zvučni spektar niskih tonova izaziva nelagodu, moj plen gubi dostojanstvo. Gledajući smrti u oči  mole za još koji tren života. Ostavljam im te trenutke, izazivaju strah koji toliko volim. Nadmoć je moj pokretač, kako u prošlom tako i u sadašnjem životu. Taj strah koji se javlja u času smrti je karamel na torti. Hrskav i sladak istovremeno.

Volim mornare, njihova jedra i oblikovana tela. Jasno vam je da moje postojanje njima nikada dobro nije donelo. Greše kada odluče da se kreću mojom stranom misleći da sam bezopasnija od svoje susetkinje. Misle da će lakše  umaći mojim čeljustima nego njenom viru. Kada ne uspeju uvek se pokaju saznavši  tajnu. U viru postoji šansa da preživiš! Dopustiš da te vir odnese dubinama i, puf, ponovo si na površini. Odisej je preživeo zahvaljujući dremežu koji nastupi uvek posle obilnog obroka. Šest ukusnih mornara!

Nije bilo lako navići se na ovu pustoš. Biti odvojen od sveta večitim maglama. Živeti u špilji koja je tamna i hladna. Odreći se užitaka koje je život jedne nimfe omogućavao. Ne osećati ljubav, već samo mržnju i želju za ubijanjem. Raspirivanje plodnosti nekada, Hadov hranitelj sada. Sami znate da je svaka naša odluka  prenagljena i hiperbolisana. Nema sredine kod nas, jedna osobina je uvek zvezda vodilja. Retko kada dopustimo da i druge požive.

Ništa gore od muškarca koji ne zna sa dostojanstvom da odustane od one koja ga više ne želi. Njegova bolesna ljubav poremetila je moj život. Verovatno bih sada bila miljenica neke boginje ili ljubavnica nekog boga. Umesto da se ponaša kako dolikuje, da  klin klinom izbije, čovek  je zapao u depresiju. Mada našao je pogrešan klin, nezadovoljavajući, koji mi je napravio još šest glava. Kako je samo mogao da mi to uradi! Da, jeste on bog, ali ljudske osobine vladaju njime. Naši razgovori nikada nisu bili konstruktivni, uvek su vodili mestu gde smo se najbolje slagali. Napustila sam ga želeći nov život, svakako ne ovakav.

No, moram priznati imao je dobrih kvaliteta. Njegovi dodiri budili su pohotljivost vrelih ženskih prstiju. Male zmijice koje jedva čekaju da se prepuste užitku. Mesečeve niti obavijale su moje telo koje se prepuštalo neslućenim dubinama morskih vrtova. Naša tela su se preplitala, izvijala, bivala vatrom obavijena. I dalje me prolaze trnci kada se setim tih momenata. Krljušt koju sam volela sada mrzim! Nikada nisam mogla da mu odolim, strast bi uvek nadvladala razum. Volela sam njega u njemu, a ne njega van njega.

Da li mi je nekada žao onih koje sam poslala da plove Stiksom? Budimo iskreni niko se ne žali kada je hrana ukusna, kada zadovoljava sva naša čula. Volim čips od ljudskih koščica kao što ti voliš čips sa ljutom paprikom. Svako se zadovoljava na svoj način.

„Nikad se duša ne pokaza naga,
i ostaće u zemlji zakopana ruda.
Zar si znao ti kad sam bivala od mržnje luda,
i kad je sijala u meni milošta blaga?“ ((Desanka Maksimović „ Duša“))

Dajana Mitrov: KO JE KO?

*

Umorio sam se i oznojio. Ako stanem – smrznuću se. Ako krenem dalje – snaga će me izdati. Vičem. Odjek, pa tišina. Niko se ne odaziva. Pođoh natrag. Pa opet ne izbih na put. Pogledah. Svuda okolo šuma, ne može se odrediti ni gde je istok ni gde je zapad. Zaustavih se. Pođoh napred. Noge se umorile. Počeo sam se pitati: gde sam? Sneg je promenio sve. Belo. Zaslepelo me. Ide mi se kući, mojoj kući. Gde je kuća? Pođoh na a a p...

*

Ni danas ne znam kako sam se našao u sobi. Pao sam u krevet. Neke krike čujem kroz prozorče. Stalno mi promiče tu neka siluteta. Crna je cela. Bez lica. Čujem joj samo smeh. Ceri mi se. Frkće. Cereka. Svi mi se cerekaju, svi uvek samo u mene gledaju. Ova soba ima visoke zidove. Od pukotina je sačinjen čitav mali univerzum na tavanici. Račvaju se levo, pa desno, jedna na drugu, ukrug. Spajaju. Vrti mi se. Guše me. Svi me gledaju. Oni mi i čine ovo. Možda padne parče. Možda me i ubije. Svakako niko ne bi znao. Niko ne bi mario.               Ko sam ja? Šta sam ja? Imam pet prstiju na levoj ruci. Imam tri prsta na desnoj ruci. Zar ne bi trebalo da bude nekako simetrično? Negde sam možda pročitao da treba. Šest i šest? Ili sedam? Negde su me tome učili. Ili nisu? Možda su me tome učili... oni, kako se zovu... Oni.... Ne znam. Imam li ja te... to. Imam li? Ako imam, ko su oni? Ako nemam, kako sam, dođavola, dospeo ovde? Možda sam... Ne, ne... Ne znam šta sam.                                        Zidovi su ovi sivi. Sve je prazno. Imamo samo nužnik, koji ja ne znam kako da koristim i krevet. Metalni krevet. Zašrafljen za pod. Tvrdo je i neudobno. Osećam da su mi grudve na leđima iskočile od ležanja. Udovi mi otkazuju. Umoran sam. Rekao je Čika da ispijem salvia divinorum i da mi se neće više niko smejati... Ali ne mogu ustati. Umoran sam. A ti? Ti! Prestani da se ceriš! Tamo u uglu, dosta je! Dosta je! Dosta je! Dosta je... Belo.

*

U boravku sanatorijuma Sokołowsko čuo se zvuk šuštanja televizije. Na ekranu su igrale samo sive, bele i crne tačke. U prostoriji su bili postavljeni stolovi, svaki na metar jedan od drugog. Za stolovima se sedeli ljudi u belom. Njihova je odeća bila prašnjava, flekava bojama i poderana. Njihovi položaji bili su neprirodni, njihove glave bile su nakrivljene, njihovi izrazi lica bili su izbezumljeni, iscereni, iz njihovih usta visili su jezici i bale. Gledali su u papire pred sobom, u pesnicama držali olovke. Čvrsto su pritiskali ih na hartiju, toliko da je škripao špic grafita. Neki su se teturali između stolova, kukovima kačili ivice, saplitali se o svoje pertle ili noge. Jedan je šepao. Leva noga je neobuzdano zaostajala za njim.

Prostorija je imala dvoja vrata, jedna preko puta drugih. Pred njima su stajale su gospe u crnini. Ponekad bi prošetale, motrivši na svaki pokret, izraz ili uzdah. Prozori su bili sasvim visoko, pravougaoni i maleni, toliko da se moglo videti samo sivo nebo i zaključiti da je dan napolju. U jednom, posve mračnom uglu, gde svetlost nije dopirala, stajao je čovek, i on u belom, naravno. Ali on... Nešto je bilo kod njega drugačije. Zverao je u zidove, oči su mu lutale, kao da je tražio izlazi. Bio je sasvim miran.

- Hej, ti! Opet ti! Ne ceri mi se iz ugla. Ko si uopšte?!

- Niko.

- Niko?!

Neko ugasi televizor. U sekundi nasta vriska, lomljava, trčanje. Ljudi su naskakali jedni na druge, udarali se, čupali, boli olovkama. Gospe su pritrčavale, razdvajale zavađene. Neki su lomili stolice i stolove, tukli se njihovim delovima. Nekoliko kapljica krvi kanulo je na pod nekome. Oni drugi, ipak, nisu učestvovali u tuči, ali su skakali po stolovima, kvakali, rzali. Oni treći sedeli su uza zidove, zapušenih ušiju i samo vrištali. Leteli su papiri, olovke. Kroz vrata uleteše beli mantili. U rukama su nosili igle, puno igli. Nisu birali gde su boli. Zelena tekućina proširi se krvotokom pobesnelih. Neko uključi televizor. Bela slika proširi se ekranom. Uspostavi se mrtva tišina koju je narušavalo samo šuštanje iz kutije.

*

I posle je nastalo ono. Jest, ono; jer mu imena ne znam. Znam, kao sad, da sam metnut na nekakav grdan roštilj i tu su počeli da me tope. Demonska tortura! Posle su mi dali salivu divinorum, da umirim živce ili kako već rekoše. Tad sam ga i video! Da, da! Video sam ga kroz prozor! Bežao je, ruku pod ruku sa još nekolicinom! Hteo sam da vičem, pa ne mogu. Posle sam, kao kroz neku tamu, video kako po sobi promiču neke senke, a iza njih se uzdižu nekakve aždaje, zelene kao trava, sa grdnim čeljustima. I jurišaju na mene. Smrtni strah. Hoću da skočim, da bežim i ja, ali jest, moje ruke i moje noge behu prikovane za krevet. Gospa u crnom mahnu rukom i sve se umiri. Kad, opet, evo druge strašne slike. Preda mnom jednog testerišu uz duž. Počeli odozgo, od glave. Kako mahnu testerom, mene žigne u mozak. I opet one senke i one aždaje! I sve opet juriša na mene, hoće da me uguši. I onda kao da sam glunuo i oslepeo. Nema više ni senki ni hala da se uzdižu. Belo. I onda me oko nogu smotaše gospe u crnom, a posle ne znam šta je bilo...  

Um mi je ponekad razoren, ponekad u redu. A kako ne znam ni ko sam ni odakle potičem, i nije neka šteta. Svakako niko ne zna. Niko ni ne mari.   

Tamara Radević: "ON NEHOĆAN LJUBIO JE HOĆNU"

Oh, koliko bih volela da te nikada nisam pustila da odeš. Nikada ti to nisam rekla, nikada ti nisam rekla zašto sam te zapravo pustila. Žalila se Atena Zevsu da te držim nasilno u domu svome. Njegove srdžbe se verovatno samo Prometej nije plašio. Morala sam to da uradim, da ne navučem na sebe gnev bogova.

Ipak, bio si nesrećan, a nije od gvožđa srce u grudima mojim. Tugovao si svaki dan na žalu. Često sam te posmatrala iza onih tužnih čempresa, tužnijih od tebe… Ali ne mogu da se ne zapitam, ako je već istina da sam te nasilno držala kod sebe, zašto nijednom nisi pokušao da pobegneš sa mog rajskog ostrva, iz moje tople postelje?

Prošlo je mnogo godina… Vreme izgleda stvarno leti, ili moje sećanje na tebe ne bledi… I sada se stresem, naježim, uzdahnem kada pomislim na tebe… Kao da te ponovo osetim u sebi… Poželim te ponovo. Ponovo ispod sebe. Vezanih ruku, prekrivenih očiju.

Nerado si spavao sa mnom, tako da ne mogu reći da smo “vodili ljubav”. Jebali smo se. Nikada nisi voleo da me gledaš u oči, nisi podnosio da me ljubiš. Mada ni “jebanje” nije pravi izraz. Mi smo se igrali. Ta igra bi ličila na silovanje u očima posmatrača. Tako je sigurno izgledala drveću, sovama, sokolima i pomorskim čavkama.

Sećam se kada sam te prvi put vezala za krevet. Ti si me zamolio da to uradim. Zamislila sam te potpuno nemoćnog i osetila vatru jaču nego ikad. Preznojila sam se od same pomisli na to. Bila sam vlažna kao pesak sa kog se upravo povukao talas. Videla sam da si primetio kako mi curi niz butinu. Predao si mi se čitav, tako nevoljan. Da me ne bi gledao, vezala sam ti oči, a tebi je tada postajao tvrđi od stene.

U usta sam ti ugurala maramu. Nisam želela da ugušim uzdahe i strastvene jecaje koji su me gonili da ti se nabijam još jače. Gušila sam ime koje si izgovarao dok si svšavao u mene.  “Penelopa.”

Čudno je to. Junak nad junacima. Hrabar i mudar. Odvažan, snažan. Dovitljivi Odisej uživa u tome da se u postelji nimfe Kalipso oseća nemoćno. I pati za rodnom svojom stenovitom Itakom, pati svaki dan na žalu, i svako veče vraća se u dvore Kalipsine, nikada ne pokušavši da pobegne.

Јелена Весић: ГЛАД НА ГРЕБЕНУ

Већ из велике даљине до ока преплашеног посматрача могао је допрети дим густе и вечно непролазне магле. Знали су и они најсмелији да о пределу два застрашујућа гребена изнад којих никада није било могуће угледати ведро небо не треба ни говорити. Није било пожељно ни мислима призивати оно зло које се крије у тами из које нико није изашао жив. Права истина је: нико осим њега. Од тада две сестре више не живе истим животом. Векове проводе гладујући.

Сцила, причљивија, брзоплета и увек будна често би постављала својој старијој сестри досадна и вечито иста питања о томе колико ће трајати овај мучни период глади.

–   „Колико ће потрајати, колико ће потрајати...“; заиста некад претераш, Сцила! Као да не знаш да траје вековима... Знам да те мучи та проклета несташица хране, али једеш за шесторо, била ти је и потребна нека пауза! – настојала би Харибда да умири плаховиту сестру.

–   Лако је теби! Ах... кад би само знала како је страшно када ти трну зуби без хране...а замисли да се тај бол увећа чак шест пута! Авај, чак ми је тешко и да говорим!

–   Не драми више, тако ти свега! Шта да кажем ја која живим на води читавог живота?! Рибице, ајкулице...све су то само зачини, фали нешто конкретније, да не кажем људскије. Ови новопечени верници могли би ми одати неку почаст за овакво подвизање у посту, зар не мислиш?

–   Теби је до шале док ја овде умирем. Две главе су ми већ заспале, лавеж немам снаге да произведем, а ускоро ће ми тело постати малаксало у потпуности.

–  Добро, шта желиш да урадим? Није ни мени лако, само се трудим да се не жалим! Знаш, Сцила, тако им показујеш своју слабост. Што пре морамо вратити страх у те двоноге јаднике. У време када су се плашили, живот је био много бољи, а и наша исхрана, признаћеш. Знало се, пре свега, ко је главни у овом делу мора. Знало се да нема места за смртнике. Лажем, има га, али само у нашим трбусима.

–  Ти немаш трбух...

–   Не прекидај ме! Где сам стала... Да, знало се врло добро ко је синоним за опасност. Нису смели ни да нам приђу јер су постајали храна..

–  Имаш право – кад се само сетим...и сам бог Посејдон нас се плашио!

–     Желиш рећи назови бог? Бог мора, а дозвољава да немани господаре његовим простором. Ма, молим те.

–   Имали су разлога за страх... мојих шест глава са по три реда зуба, енормна снага твог усркивања и избацивања воде и свега у њој, па шта ли је и било страшније?

–   Да, а плашили су се чак и тога како звучимо. Знам да немам слуха, али нисам веровала да је баш толико страшно. А сад немам кога ни да плашим.

–   Хвала Одисеју, бар је на нешто добро изашло ово његово злодело, не морам слушати твоје урлике.

–  Само настави тако и сви морнари отићи ће само у мој тањир!

–   Да је среће...знаш и сама шта је права истина. Док их је било – било је. После њега сви су се осмелили да нас избегну вешто; да нам ускрате оброк!

–   Проклет нека је дан кад је прошао овуда! Знало се да између Сциле и Харибде не сме нико! Нико! Зар да нам то мало створење донесе векове несреће? Зар да се храним овом јадном рибом доживотно? И њега слави за јунака онај наивни грчки род! Њега, ту издају у телу човека, који је шест својих пријатеља послао у твоје чељусти како би извукао своју главу. Чак је и моју смокву, моју слатку смокву, окренуо против мене и начинио сопственим помоћником. Проклет нека је Одисеј!

–  Мртва ми је још једна глава, сестро...

–  Престани да кукаш, Сцила!

Такав разговор сестре су водиле свакога дана. Одисеј им је донео несрећу својим проласком кроз мореуз јер тај је његов поступак охрабрио остале морнаре. Донео је вековну глад сестрама. У жаљењу себе и проклињању њега провеле су још много векова.

А онда...онда је време у глади донело смрт свим Сцилиним главама и вечни мир свим снагама страховитог Харибдиног вира.

Данас се само понекад зачује лавеж у близини стене или рика око сада спокојног вртлога Сицилијанског мореуза, који опомињу смеле путнике да је ту постојала ванвременска опасност – за све осим за њега. Он јој је донео глад и смрт у глади.

Milan Tica: EKSCES U DOMU ABRAMOVIĆA ILI KAKO JE JEDNO ČUDOVIŠTE SAČUVALO SVOJ ENTITET

Ono što je prethodilo susretu

– „Do kad planiraš da budemo na ručku kod tvojih?“ – Upitao je Polifem Marinu, dok je jagodicom palca pažljivo skrolovao po ekranu telefona tražeći nešto na TV programu.

− „Aaaah brate, zar je to bitno?!“ – U neverici je uzviknula Marina koja je u tom trenutku nanosila ajlajner ili krejon, no to nije bilo ni važno, niti je te dve stvari Polifem razlikovao. Uvek se pitao dok je sedeo sa drugarima na piću: „Ljudovi, je l' vi kontate razliku između krejona i ajlajnera, meni je to isto sranje, drugo pakovanje; svakako je posledica crnilo oko očiju.

– „Pa bitno mi je da znam, sad sam video da Nadal i Zverev igraju u četri. Hoćemo li se do tad dovući kući?“ – Jednako drsko je odbrusio Polifem.

– „Evo, umalo da sebi izbijem oko zbog tvog glupog zapitkivanja.“ Sada već okrenuta ka njemu i vidno usplahirena nastavila je: „Čoveče, meni nije dobro! Nemam predstavu šta će moji da mi kažu kada se pred vratima njihovog stana pojavim sa kiklopom! A gospodina brine da li će stići da gleda tenis“ – sarkastično je dobacila Marina, čiji su roditelji Mladen i Sofija Abramović bili naširoko poznati kao ugledan beogradski par, koji drži čuvenu zlataru u Knez Mihajlovoj.

Polifem nije želeo da se nastavlja sa ionako uznemirenom Marinom, te je samo napravio kolut svojim velikim okom i vratio se aktivnostima na telefonu. Ona je već tri dana ovako nepodnošljiva, a mesecima se već nazire strah od suda roditelja. Gotovo pola godine se odlaže ovaj ručak, koji nikako nije mogao da se izbegne, budući da je od malih nogu naučena da im polaže račune. Prijatelje je odmah upoznala sa Polifemom i reakcije su bile raznolike, ali se na kraju uklopio u društvo, i ubrzo je postao omiljen, međutim, bila je svesna da sa roditeljima neće ići tako lako.

Nakon gotovo trosatnog njenog i sedmominutnog njegovog sređivanja, ljubavnici su bili spremni da krenu put Svetosavske ulice u samo grotlo. Dok su silazili niz stepenice Marini je u glavi bio haos. Haos u svom najgorem obličju. A Polifemu; da li će za predjelo biti posluženi kanapei sa čajnom ili neka čorbasta biljna splačina koja mu već izlazi na nos koliko mu je draga sprema. I taman kada je Polifem izvadio ključeve iz džepa i usmerio ih ka vratima autombila čuo se zloglasan krik: „Kretenčino!“, opet je prevrnuo okom i ne stigavši ni da razmisli šta je sad uprskao, čuo je nastavak: „Sportske patike na odelo?! Ne, ne, ne, ja ne mogu ovo. Taman pomislim uspećemo da im zamažemo oči stilom, ako već ostalo nije po volji, ali kao po običaju ti sve poremetiš“. Iako je ovo bilo nezamislivo za Marinu, bila je isuviše nervozna da čeka njegovo prezuvanje, te su brzinski seli u automobil i odvezli se do doma njenih roditelja.

Šta se zbilo nakon susreta

 U prostoriji za ručavanje sedeli su domaćini sa jedne, a gosti sa druge strane trpezarijskog stola. Napetost koja je zaposela vazduh mogla se seći nožem, a onda ju je na tren prekinuo Polifem pitanjem: „Oprostite, toalet?“ – i kod domaćina izazvao panične trzaje. Ipak, gospođa Abramović je smogla prisebnosti i okrenuvši glavu od čudovišnog stranca drhtavim kažiprstom pokazala put do toaleta. Polifem se sad našao u uskom hodniku i mogao je načuti da su domaćini konačno odvezali jezik i stupili u konverzaciju sa kćerkom. No bio je umoran od viševekovnog prisluškivanja takvih razgovora, te se umesto u toalet uputio u spavaću sobu čija su vrata bila odškrinuta. Potom je počeo da skenira po prostoriji i traži policu sa knjigama, budući da je nije prošao ni u dnevnom boravku, ni u trpezariji, a jedna emancipovana porodica poput Abramovića bi bez knjiga u svom domu bila kao telo bez duše. Kada je malo više zagazio u prostoriju, mogao je da vidi veliki orman koji je bio oplemenjen brojnim knjigama, ali Polifemovo oko je tražilo samo jednu – Odiseju. I našao ju je; bila je u društvu romana Ognjem i mačem, poljskog velikana Henrika Sjenkeviča na trećoj polici, u samom kutu. Na licu Polifema, nakon uspešno obavljene misije, pojavio se trijumfalni osmeh, koji je egzistirao sve do njegovog izlaska iz sobe i ulaska u trpezariju u kojoj je i dalje atmosfera bila vrelija od bele čorbe koja je poslužena kao predjelo. Sada kada se uverio da je Odiseja pročitana od strane bar jednog od dvoje Abramovića, te da su mogli da pretpostave ko je on, mogao je da pređe na drugi deo misije – ispijanje vina. Za godinu dana zabavljanja mogao je pretpostaviti da će Marina biti potpuno odsečena, te da će to kulminirati njenom pasivnošću, a to mu je išlo u prilog.

– „Oprostite, mogu li dobiti još malo vina?“ – obratio se gospođi Abramović, koja je bila i dalje unezverena, ali je uzela flašu i sipala Polifemu piće. Kada ju je iskapio, gospođa mu je ponovo napunila čašu, pa nakon 10 minuta zatražio je još, a zatim i dva puta tokom glavnog jela kada se napetost polako gubila tokom razgovora, međutim ne i strah koji je i dalje obuzimao tela domaćina znojeći njihove dlanove pod kojima bi escajg klizio i ispadao na sto. A Marina koja je bila između dve vatre, totalno je potonula shvativši da je velika ludost što je uopšte pomislila da ovako nešto može na dobro da izađe. Činilo se kao da je odustala od svega i da je mogla da poželi jednu želju; to bilo da se tlo pod njom otvori i proguta je. A za Polifema je ona već bila progutana, gotovo da je nije primećivao otkako je vino počelo da deluje. Međutim u jednom momentu kada se razvio dijalog između njega i gospodina Abramovića, Polifem je izustio sledeće: „Izgleda da i vaša kćerka ima lepo meso.“   

– „Molim?!“ – Urliknuo je gospodin Abramović, što je aplauzom propratio Polifem.

– „Bravo. Bravo. Znao sam da ste čitali Odiseju, gospodine Mirko. Ja sam odista taj Polifem koga ste, pretpostavljam, prezirali. I da, ja jedem meso.“ – Ova rečenica koju je izgovorio kiklop transformisala je osećanje straha u bes kod domaćina koji je povukao ženu i kćerku u stranu i odjurio u kuhinju. Znao je da jedini način da zaštiti porodicu od tog čudovišta podrazumevao njegovo oslepljenje. Dohvatio je bocu sa Natrijum hidroksidom i pažjivo se približio Polifemu koji je stajao ponosno i osmehivao se, te gotovo euforično čekao da živa soda ošuri njegove beonjače. Sledeći trenutak u kome je jasno video bio je onaj kada je sedeo na klupi oronule železničke stanice. Voleo je taj momenat kada nije znao na kakvo tle ga je sudbina spustila. Na natpisu stanice je pisalo Pszczyna.

– „Boże gdzie ja kurwa jestem?!“ – Bilo je sledeće što je progovorio. Ovo je bio novi jezik za Polifema, srpski je i dalje umeo da govori, ali on bi bar neko vreme za njega trebao biti prošlost. Bio je spreman da krene u pohod na neku studentkinju književnosti koja će mu pružiti ljubav, a potom ga odvesti do eliksira života – Nekoga ko će ga iz prezira oslepeti ne znajući da mu tako produžava ovozemaljski život.  

Pavla Banjac: KIRKA, BEZ MILOSTI

Sutra kada ponovo, u suton, pođeš u uobičajenu šetnju posle aprilskog pljuska,
kad ti pošaljem po jatu vrana čašu vina od plavih ruža,
do prve ćeš se jutarnje rose već trezniti medom.
Kad pošaljem po tebe slup, prepun vukova, već ću ti drugo smišljati ime,
i njime, kroz vetar i jedra dozivati.
Da se, kad se probudiš, sa rikom lavova čuvara, samo tog sećaš.
Glas ćeš tad ugledati moj, u sebi, jasno, ali bez moga u njemu lika.
Kroz prve zrake Sunca zore, nad tobom već ću svojnadviti veo,
 i lotusom te hraniti svežim.
Vodom ću te, potom, slatkom napojiti – i od tebe neprijatelja joj novog sačiniti, da kad se u nj’ zagledaš, lice svoje, kao tuđe, prepoznaš.
 Na gozbu ću te, veo još ne skidajući, pozvati,
a ti ćeš, smesta, prihvatiti.
Do nje ću te gladna i žedna ostaviti.

U polje trske iznemogao i bled ćeš doći, kao u boj,
 i tamo ćeš, mene, pod ptičijim gnezdom naći.
Zatvorenih očiju, kroz trsku ćeš gustu ka meni doći,
i hrastovim prutom kad ka tebi mahnem, imena mog se setiti.
„Kirka!“,
odjeknuće niz more dok sa mene beli veo budeš kidao
 užaren podnevnim Suncem, vikaćeš „Toplo!“, „Skidaj!“, „Vode!“.
 Ja ću te svojim gospodarom od tog trena zvati i želje tvoje, samo, ispunjavati.
Opijen ćeš mi cveća uranela brati i pod noge bose ga preda mnom prosipati.
Od roja pčela ćeš konja poželeti. Tako će i biti.

Kad na vrana me novog sa sobom popneš, uzde ćeš mu do krika iznova stezati,
 zubima ih svojim oštrim držati.
 I odjeknuće još jednom, nizvodno, glas tvoj, mojim ispreplitan,
i pevaćemo radosne pesme.
A kad kiša se niz nas spusti, i kad me preklinjati kreneš da nastavimo dalje,
kad gromovi stanu pored nas lomiti grane
i munje nam sebično naznače dana kraj,
 vikaćeš i dalje ime moje dok nam sa tela sladak otrov kaplje.

 I kad skliznu sa uzdi ruke ti vlažne, uhvatićeš se noktima za telo moje
i pasti, pasti, i u san.
 Buncaćeš „bez milosti“ i dalje, uz ime moje dok konačno ne svane dan.

Probuićeš se, onda u sumrak, na obali kraj padine, sam.
A roj će ti pčela obletati nad telom nagim, i kapaće sa tebe i dalje pčela mojih moj med.

Kristina Posavčić: DEMON IZ JAME

“Zaista, kada bi imao još dve glave, bio bi pravi Kerber!“ reče uplakano mlada devojka i otriči nazad u svoju sobu.

Naime, njen otac bio je tvrdoglavi starac koji je uporno odbijao njene molbe koje su uključivale ideju da napusti kuću. Verovao je da napolju ne postoji ništa osim zla, nepravde, tuge i sebičnosti, te je tako odlučio da zaštiti kako i sebe, tako i svoju ćerku koju je jedinu imao. Godinama, sve manje joj je dopuštao da napušta njihov dom, da bi kada je devojka već bila u svojim zrelim godinama, to u potpunosti i zabranio. Dvorište njihove kuće bilo je u potpunosti zapušteno, kuća je bila siva i oko nje cele se širio suvi korov koji je zakrčio i ulazna vrata. Drvene roletne bile su uvek spuštene pa je tako i izgledalo kao da je unutra uvek mrak, zato je većina ljudi koja bi se našla u ovom komšiluku pretpostavljala da unutra niko ne živi. Sve zajedno izgledalo je kao napuštena jama.

Uporno, mlada devojka ipak nije odustajala da svom ocu dokaže da napolju svet nije onakav kakav mu se čini i da treba da joj oslobodi njen izbor. Svaka njena reč bila je uzaludna. Mrki starac umeo je toliko da bude grub, glasan i bezobrazan da kada bi krenuo da joj objašnjava svoje stavove, izgledalo bi kao da pokušava da se prepire besnim psima koji toliko naizmenično laju da ti uteraju strah u kosti i sve što poželiš u tom trenutku jeste da pobegneš i da se nadaš da te neće pronaći i ujesti. Jednog dana, ono čemu se nikako nije nadala, bilo je pismo od njenog prijatelja iz detinjstva koji je živeo u blizini. Primetivši da niko ne izlazi iz kuće kao što niko ni ne ulazi u kuću,  zabrinuto je odlučio da joj se obrati putem pisma ne bi li saznao šta se dešava. Dugotrajnom prepiskom, zajedno su smislili plan kako bi mogli da prevare njenog oca i kako da joj pomognu da pobegne iz tog groznog i mračnog mesta. Ideja do koje su došli bila je da njen prijatelj napravi medenjake u koje će da ubaci otrov, sasvim dovoljnu količinu da ga samo uspavaju na toliko dugo da uspe da se iskrade i pobegne. Momak to i napravi a zatim ih ubaci zajedno sa pošiljkom mleka koju je mlekar ostavljao jednom nedeljno ispred svačijih vrata. Sebični otac prvo posumnja na medenjake, ali bez prevelikog premišljanja ipak ih pojede, sve do poslednjeg. Posle nekoliko sati, otac zaista zaspi i devojka sa već spakovanim koferom istrči u kočiju koja je bila spremna ispred i pobeže zajedno sa prijateljem u neku novu zemlju. Kad se otac probudio i kad je shvatio šta se dogodilo, još više je pobesneo na svet, još više se zatvorio u svoju kuću i u svoj mrak i nikada je više nije napustio. Čak nije otvarao vrata ni mlekarima ni poštarima. Niko ga nikada više nije ni čuo ni video, a svako se bojao da priđe i pokuca.

Ovaj događaj dogodio se davno. Niko ne zna šta mu se zapravo dogodilo na kraju a mnogi veruju da je još uvek živ i da se nalazi u toj kući, spreman da besno istrči i napadne nekog. Zato danas, svako ko prođe pored te kuće samo spusti glavu i skrene pogled. I zato danas, svako ko se seti ovog čoveka kaže: ,,Zaista, da je imao još dve glave, bio bi pravi Kerber!“

Лазар Биорац: О ЉУДИМА И ПАЦОВИМА

Чуо сам, људи славе зликовца! Гласови о њему одавно су надмашили границе хеленског света, пренеле се до најудаљеније тачке глобуса, а ни речи истине!

Проклети Итачанин је обичан пустошник, никакав херој. У мојој пећини је палио ватру, моје овце је клао да нахрани хорду разбојника, у мојој постељи је лежао и оргијао... Није оргијао? Слеп јесам, али ме сећање одлично служи. Живите у лажи! У лажи! Чувај се Данајаца и кад дарове носе! И ту је страшна лаж - никаквом Римљанину није ова мисао пала на памет. Само је чуо ехо мог крика који је одзвањао кроз векове и затворио га у књигу, као птицу у кавез. Заборавите дрвеног коња, говорио сам о вину које сам добио на дар пре него што су ми крвнички избили око. Чувај се Данајаца, чувај се људске погани! Чувај се, пре него што ти пијаном проврте колац кроз зеницу и опустоше ти дом!

И даље си на страни итачког пацова? Онда се не буни и не постављај мишоловке када ти гамад пробуши зидове, поједе хлеб насушни, одгризе уши и нос и на месту где ти је некад било огњиште остави једно празно и једно дубоко ништа.

Lazar Lazarević: PUTOVANJE DUŠE TROGLAVOG PSA

„I onda je pričao o nekim svojim dogodovštinama, pokušavao je da nas prevari. Imam osećaj da sam i tebe sanjao, i njega takođe“. „Ma o tome ti pričam, i ja sam imao sličan san. Vijali smo nekog lukavca koji je pokušavao da se uvuče u naš prostor. Nisam siguran kakav je to prostor bio, sve je mutno, ipak je to san. Ali veruj mi, sanjao sam i vas dvojicu“. 

Kiša je topila poslednju liniju odbrane na plafonu, a zatim su kapi vode infiltrirale privatni prostor od dvadeset kvadradnih metara. Kapljice bi padale u kofu sa džogerom gde bi svirale najiritantniju melodiju zbog koje dva od tri čoveka u tom prostoru nisu mogla da spavaju. Oni su jedan drugome pričali svoje snove. Treći čovek se trgao iz sna. Preznojan i prehlađen, gledao je u svoja dva cimera pogledom koji su sva trojica više puta prepoznali kada bi se međusobno pogledali; „Jesi li opet sanjao isto?“ upitao je jedan od dvojice razbuđenih; „Slično, ali isti likovi su bili tu. Mislim da sam opet sanjao vas dvojicu i opet je tu bio onaj gad što nam je nešto učinio nažao. Samo, nikako da saznam šta je to. Imam osećaj, uvek samo osećaj“.

Ove tri osobe se poznaju tek nekoliko godina. Žive zajedno od kada su se susreli i ne znaju jedan drugome ime. Zapravo, niko od njih ne zna svoje ime. Poslovi koje rade su na crno, prostor gde žive je soba sa tri dušeka i minijaturnim veceom. Kupaju se u javnom kupatilu preko puta zgrade u kojoj žive, a hrane se na poslu gde imaju topli obrok. Nasuprot lošoj ishrani i lošijim životnim uslovima, ova tri čoveka su neverovatno građeni. Krasi ih visina i mišićna masa natprosečnog čoveka. Sva trojica su crni. Crna duža kosa, duža crna brada i crne oči kojima se međusobno razumeju više nego kada koriste reči.

Ovakav paradoks bi nekome ko sve to gleda sa strane bio potpuno apstraktna pojava, štaviše, smešna situacija koja nikako ne može biti istinita. Ali ipak se događa. Njih trojica su tu, ne znaju ko su ni šta su, ne znaju odakle dolaze. Povezani snovima koji im izdaleka nešto govore oni životare iz dana u dan i u neznanju čekaju da se nešto nesvakidašnje dogodi.

Juče su, na primer, kada su se vraćali u svoju sobu sa obližnjeg gradilišta, prepoznali čoveka kojeg nikada u životu nisu videli; „Bar ne u ovom životu“, promrmljao je jedan od trojice sebi u bradu. Čovek je kupovao ribu na pijaci koja se nalazila dole uz njihovu zgradu. Možda bi sve to ostalo neprimećeno da se nije okrenuo i prekorno pogledao jednog od njih. Taj pogled su osetili i drugi i treći, a zatim je prvi skrenuo pažnju na to da ih čovek gleda (iako je, veoma očigledno, gledao samo u njega). Drugi i treći su se složili sa tom „činjenicom“, a onda je treći predložio da priđu čoveku i upitaju ga da li ima nekakvih problema. Drugi se uvek slagao sa prvim i trećim, kao što su se treći i prvi uvek slagali sa drugim, a drugi i prvi sa trećim, ali je ipak ovoga puta zamolio svoje cimere da produže u stan jer ima neki čudan osećaj u vezi tog bezobraznika koji ga neverovatno podseća na lukavca iz sna. Treći i prvi su ispratili drugog jer su i oni, nasuprot svojoj prvobitnoj reakciji, osećali nekakvu pretnju koja im nije bila svakidašnja. Produžili su ka ulazu u zgradu. Smutljivac ih je sada svu trojicu pratio pogledom dok nisu nestali iza vrata obloženih muzgavim staklom. Ovo je bio jedan od onih dana kada su cimeri bili isplaćeni na poslu, te su se te večeri obilno nahranili.

„Šta vi mislite?“ upitao je prvi ili drugi ili treći, drugog i trećeg, odnosno trećeg i prvog ili prvog i drugog;  „da li je onaj na pijaci imao nešto protiv nas i zašto nam je toliko poznat?“ „Može li to biti, kao što si spomenuo, smutljivac iz sna“. Trenutak tišine je samo na kratko dozvolio melodiji iz kofe da se proširi kroz prostoriju, a zatim je jedan od trojice izgovorio ono što su ostala dvojica takođe držali u grlu;  rekao je „Odisej“. „Sigurno ste čuli priču o čudovišnom prevarantu koji je provalio u prostor koji nije bio namenjen takvima kao što je on. Mislim, ovo je teorija, ali šta ako je istina, šta ako je on nekako osoba iz naših snova i šta ako je to čovek kojeg smo videli na pijaci. Svi znamo o putovanju duše kroz prostor i vreme, a on je lopov koji te duše sprečava da se otelotvore i ostvare svoju svrhu“. Opet melodija iz kofe, a zatim je nestalo struje. Čuo se i lavež koji su bezobrazno, ali nekako ohrabrujuće, proizvodila tri psa iz podruma zgrade. Cimeri su samo zaspali.

Sutradan, nijedan od trojice se nije probudio. Policija je pronašla tri glave bez tela. Svaka od njih je imala različitu grimasu i svaka duša tih glava je vredela po nekoliko hiljada godina. Čovek sa pijace je to znao.

Ивана Јањић: "НИКАДА МИ НЕЋЕШ БИТИ МОРЕ"

„И знаш, ја гледам како лишће лети и лети, само да би у једном моменту пало на земљу и ту се успавало. Па га онда, попут ћебета, покрију капљице кише које падају са иглица зимзеленог дрвећа...“ а онда речи нестају у даљини, понете ветром да би се већ у следећем моменту суновратиле у таласе који ударају у обалу и потонуле на дно. Нестају речи, нестају и боја и шум његовог гласа, нестаје и начин на који се смејао или чежњиво гледао док је размишљао о својој домовини.

Све се
о
с
и
п
а
..
.

Једном давно, још у време када је на нас бачена клетва, Антелиа ми је рекла да ће све бити у реду, јер време залечи све ране. Али, управо у томе и лежи читав проблем. Можда не лежи, можда он лети, плива или пуже, али ту је. Залечити све ране значило би заборавити да си живео, крварио или сањарио. Не желим да заборавим, јер су ми сећања једино што ми је остало. Сећања на његов глас, на лакоћу са којом је сликао призоре којима ја никада нећу посведочити, сећања на начин на који је причао о сунцу у које човек (или нешто мало мање људско) мора да гледа јер му истовремено пружа топлоту и чини га живим јер: „све остало једноставно није довољно“. А ја сам климала главом, као да разумем, као да ми је управо узео реч из уста, као да сам икада толико времена посветила размишљању о сунцу. Климала сам главом из простог разлога: тај осећај ми је био познат, али не зато што сам волела да гледам у сунце, већ зато што сам се тако осећала слушајући њега. „Талија – сирена која је била опијена снагом речи“, говорио би понекад.

Не желим да заборавим приче испрекидане смехом, његову гестикулацију, мимику, дивљење према особи са којом је причао, усхићење након што је додирнуо мермерну статуу (за срећу) или морску неман (за хвалу), нити ехо његовог гласа док би се између планина довикивао сам са собом. Не желим, јер од тог момента оне више нису припадале само њему, постале су есенцијални део мене. Звук крвавих ратних повика, цвркута птица и „ајмо, народе, два по цени једног, ово нећете наћи нигде од Илирије па све до Атике, само овде и данас“ у пијачно јутро постали су део мојих успомена, а мириси свежег хлеба, дима на касним ноћним седељкама, ружа из баште његове мајке и чистог веша управо опраног на реци лелујали су око мене ношени ветром који сам сама стварала.

Не желим да заборавим врућину летњих дана и како је поцрвенео пре него што ме је упитао да ли могу да замахнем крилима само неколико пута како бих га расхладила, нити своју чежњу за сазнањем како је тамо, са друге стране света. Тамо где ветар носи лишће, а оно се успавано спусти на земљу и пусти капима кише да га прекрију. Тамо где није све било само плаво – јер ми се чинило да ћу се једног дана, када дође мој крај – а могло је то бити за неколико деценија или векова, само претворити у п л а в о.

После оволико година нисам сигурна ни јесам ли све то измислила, али ми се чини да се сећам последњих речи пре одласка. „Не брини, никада нећеш бити плаво, никада се нећеш претворити у море. Да ја треба да те насликам, цртеж би био прекривен сваком бојом која је икада постојала. Ти, ти си све само не плаво! Ти си све, само не једнобојна. Зато се не брини, никада ми нећеш бити море.“

Да ли ме је икада насликао? Не бих знала. Гледала сам га како одлази дижући једра високо, и певала сујеверно и након што га је мој поглед испратио, како бих била сигурна да ће мирно упловити у своју луку. Тек бих понекад, кроз њихање грана или цвркут птица помислила како га чујем док изговара моје има Та – ли – ја и заболело би само на секунду. Много нежније и блаже него некада, али довољно јако да ме подсети да сам још увек жива.

Тако данима седим на свом острву и певам, надајући се да ће неко наићи и да ћу га привући довољно близу да пожели да остане. На дан, месец или чак и годину. Да успе да ме завара својим речима па да поверујем да сам ја била та која је мирисала, испробавала и додиривала, а не да сам само бледи ехо туђих успомена. Да присвајам туђе као да су моје, а онда их узбуђено препричавам Лајри и Антелији.

Понекад, док у даљини гледам брод који се полако приближава, пожелим да замахнем крилима, да полетим и приближим се, да видим хоће ли то бити он. Али, у томе је и лепота клетве – имаш крила довољно велика да њима прелетиш читав свет и загледаш се у вулкане, клисуре и пећине, али не и дозволу да напустиш своје острво. И када угледам брод у даљини понадам се, на делић секунде, да се он вратио. Или да је само у пролазу, али да је ту. И заболи сваки пут. Оштро, беспоговорно, тако да истисне дах из груди – јер како би нада другачије болела, она сече суровије од мача.

Мој поглед пак, не досеже толико далеко – суочава се само са ваздухом и страхом. То ће, највероватније, заиста бити морнар, пун најразличитих доживљаја. Али оних које неће умети да исприча без застајкивања, поштапалица, пљуцкања и неприкладних коментара, оних које неће умети да дочара речима тако да учини да све добије укус, боју и мирис. Биће то само један од многих морнара које ћу, изнова разочарана, пустити да отплове, не марећи за то да ли ће му таласи носити брод у сигурност или у камени загрљај морских хриди. Јер то сам ја, Талија – сирена која је била опијена снагом речи и успомена које нису њене.

Branislav Aleksić: CRVENO I CRNO

Crvenilo. Krici. Kršenje. Zovu me ratovi u klopku. Dovoljno sam ih preživeo. Živim ih i sada u svojim snovima. Iz tih snova me budi smrt. Divna smrt. Nešto najčistije što postoji. Danas me nije probudila smrt. Probudio me kurvin lakrdijaš. Dolazi da se hvali svojim bahanalijama. Zbog Dionisa ne mogu da ga odbijem inače ko bi mi pretvarao vodu u vino, ne sigurno tamo neki Nazarećanin.

Udaljen je. Uvek počinje priču iz daleka. Valjda misli da zbog ovolikih ušiju bolje i čujem. Ko će ga znati. Ali nije ni bitno. Znam šta priča. Uvjek vrti tu priču. Priču o ženi. Ženi čiji muž je otišao da se bori pod Trojom. Muž koji je volio razumom a ne srcem. Njegovo srce je bilo opčinjeno Helenom, devojkom zbog koje svi zapravo pohitaše pod tu Troju. Neki zbog slave, neki iz dosade, neki iz vernosti a ovaj zbog stare ljubavi. Njegova žena je to znala, i nije mu ostala dužna. Školj zasvetli i zasmrde. Njegov dom postade leglo bluda i srama. Sav talog se našao na jednom mestu i lumpovao na bedrima junaka pod Trojom. Većina Bogova je bila tu tih dana. Žensko toplo telo im je uvek bilo draže od muškog hladnog leša. Samo što su oni to svi poricali. Dobro, osim mog dobavljača vina. Recimo, moj otac je bio redovan gost. Uvek je volio smrtnice. A ovaj što samo što nije stao pred mene zadovoljavao se onim ženama koje bi Bogovi sakatili usled ne kvalitetno pružene usluge. Tim otpacima, kvalitetnim vinom i pričama, koje bi propovedao po ovoj zemlji Crvenila, se ovaj lešinar zadovoljavao. Hteo sam da ga ubijem. Priča.Volim vino. Priča. Mrzim ljude. Priča.Volim piti. Priča. Žene su najveće zlo što Zevs stvori. Priča. Zaspah. Ode. Kršenje. Krici. Crvenilo. Komarac mi pored uva zujaše. Upao sam u klopku. Nije ratna, kukavičja je. Crvenilo ovaj put postaje crnilo. Pitao sam se ko mi darova ovu lepotu. Dobio sam odgovor. Nagradio sam mog dobročinitelja. Deset godina sam ga čuvao. Čuvao od svetla i smrada. Moj otac je to doživeo kao osvetu. Za njega je to bio moreplovac koji luta. Za mene je to bio, srećan čovek.

Anabela Kuridža: A U GLAVI...

„Zeleno je.“-govorila je Selena.

„Aman Selena, ako je ovo zeleno, ja sam ne znam šta! Jasno se vidi da su zidovi plavi.“-suprotstavljala se Cecilija.

„Ako vama zaista ima logike da bi majka okrečila dnevnu sobu u plavo ili zeleno, ja onda zaista nemam šta da kažem! Pa kao da je ne znate. Žuto je i okanite se suludog prepiranja!“- Irena je pokušavala da spreči prepirku među sestrama.

„Čudno...“-razmišljala je Larisa, pa izustila: „Biće da svaka od nas vidi ono što hoće da vidi, a ja se svakako slažem sa Irenom. Suluda rasprava i da li je moguće da se ne možemo dogovoriti o tome šta vidimo pred sobom, a očigledno je!“

„Ko je ovde lud od nas i ko koga pokušava napraviti ludim? Ovo je boja kajsije i samo boja kajsije i završimo s ovom glupošću već jednom…“ –govorila je Amelija i mirno napustila sobu pokušavajući da shvati zašto bi bilo ko o ovome pričao.

Scila je sedela u sofi u desnom uglu dnevne sobe držeći se čvrsto, oberučke za glavu. Od cele rasprave čula je samo neartikulisane glasove sestara i slutila o čemu to one raspravljaju. Snažan bol u glavi često ju je terao da je tako stiska, kao da bi to nešto promenilo, kao da bi to što je tako nasilno čepi istislo bol koji oseća. Osećala je nepodnošljivo razaranje na potiljku glave koje bi je teralo da sa svom svojom silinom sklopi oči i budilo želju da ih nikada više ne otvori. Mada, svaki put kad bi je tako stiskala, čepila, jedino što je osećala bila je nemoć koja je budila osećaj da su njene dve ruke tako nemoćne i nedovoljne i da bi joj trebalo barem šest pari takvih pa da svaki par stisne po jednu jer osećaj da ih ima šest nije iščezavao.

***

Selenu je obuzimao grohotan smeh prožet dubokim jecajima, dok je sluzavim rukama gladila njegovo telo, tako grubo, snažno da su otisci njenih dlanova ostajali utisnuti na njegovim ramenima, leđima, butinama... Strast i požuda pod ruku, koje pre nikada nije osetila, uzimali su moć nad njenim telom i pretvarali su je u životinju. Golu, neobuzdanu životinju koja ne proračunava svoj sledeći korak. Lišena osećaja i zdravorazumskog načina postupanja, nasrtala je na ovog  čoveka, tako čisto, iskreno, naivno, bez mogućnosti da uvidi da se on otima, čudi i ne shvata zašto je ovako snažan osećaj u ovoj ženi, zašto se ovako životinjski ponaša. Ova njena čudovišna verzija sebe,  koju on još nikada nije upoznao, terala  ga je da se otme iz kandži ovog, u njegovim očima, čudovišta. Pokušaj da se spase, ostao je pokušaj, a on je ostao da leži-u krvi.

„Volim te!“-vrisnula je Selena najednom otvorivši oči. Kao u nekom bunilu, u prvi mah, stresla se i videvši pred sobom sliku njega kako mrtav leži, ustala, namrgodila se i kao da se činilo da će taj izraz lica ostati njen izraz lica do kraja života, još jednom izustila: „Pa, volim te.“ Okrenula se i zatvorila vrata za sobom.

***

„Irena, naš genije, naša pčelica, buduća mamina doktorica!“- hvalila je majka Irenu milujući je po kosi, dok je Cecilija sedela više njih na stolici i okretala očima uz prezir. Bila je ljubomorna na Irenu i nije sakrivala to što oseća.

„Da, naš ponos, naša Irena, naša pametnica, bla bla bla...“-kreveljila se ona kao govoreći sama za sebe.

Majka ju je ignorisala, uz misao „Da, to je naša Ceca..“ A ova je nastavljala, ozbiljnijim i jasnijim tonom:

„Da, naravno, sve je završiti škole, sve je, sve je, sve! A ti ništarijo Ceco, šta ti vrediš, ih! Nikad ništa, kao i uvek. Odlično merilo uspeha i divan pokazatelj vrednovanja- visoke škole i značajna pozicija u društvu!“

Majka ju je gledala ispod oka, očekujući da će ova prestati. Međutim, Cecilija je nastavljala, još zajedljivije i prkosnije:“ A i majčin poljubac bi trebalo zaslužiti, pa najbolje da će ti zasluga biti tek to što te je rodila! Desetke su cena za zagrljaj, poljubac, milovanje, pogled! Blago tebi Irena, kako tebe mama divno voli!“

Irena je, kao i uvek ćutala, osećajući da je u redu to što je majka voli i nije gledala na tu ljubav iz istog ugla iz koga gleda Cecilija. Majka ne mogavši više da toleriše Cecilijine provokacije ustala je i udarila joj takav šamar da je ova pala sa stolice. Bes koji je osećala Cecilija, pretvorio se u vrisak, koji se čini kao da i kad bi vrištala do kraja života ne bi mogla sve da izvrišti. Bol, nije bio od šamara, bila je to ona druga, snažna bol, koja opseda, jede, guta, čupa ono najbolje što može da cveta u čoveku, a sadi ono što se zove mržnja, ono korenje koje prožima svaku poru bića i koje niko nikad nije iskorenio iz sebe. Ta mržnja ju je digla sa poda. Ta mržnja joj je razjapila oči i uprla pogled u majku, pa uprla pogled u Irenu, pa u majku, pa u Irenu. Ta mržnja joj je stavila nož u šake. Ta mržnja je nasrnula na majku. Ta mržnja  je ubila majku. Nasrnula na sestru. Ali ta sestra je volela mrtvu majku i ta sestra je nasrnula na sestru. Ali ta sestra je volela i sestru.  Ostala je tu da leži jedna mrtva majka i dve sestre nad njenim telom. Irena je sa Cecilijom sklonila majčino telo jer, premda će ona sigurno završiti studije,  Irenina ljubav prema budućem zanimanju i nije bila neka velika ljubav, nije bila veća od ove prema sestri. Počistile su ostatke I sele da na miru popiju slatku sestrinsku kafu.

***

Larisa se jutros probudila i stala pred ogledalo, kao po običaju. Bila je danas sebi užasno ružna za razliku od juče. Danas je imala sitne, pronicljive i mračne oči, a juče su bile krupne i blago savijene, spuštene malo ka dole, nežne… Vilica joj se katkad činila tako dugačka da ju je svoja glava podsećala na srp za košenje trave i grozila se sebe, a katkad bi joj se lice činilo tako srazmerno I ujednačeno, kao sa naslovnih strana. To ju je zbunjivalo, više nije znala šta da misli za sebe. A pitanje “Jesam li ja lepa?” kačilo se poput čička za svaki njen nerv i izluđivalo je do tih granica da bi sama sebi čupala kosu pred ogledalom. Misli joj je prekinulo lupanje na vratima.  Bila je to komšinica, Larisina prijtateljica od detinjstva koja svako malo dolazi… Na vratima se pojavila tako lepa, ali nije ona lepa samo danas, ona je Larisi lepa svaki dan, ona je lepa svagde i uvek,  za razliku od nje same, koja nije znala šta će je novim jutrom dočekati u ogledalu. Pustila ju je da uđe i ne mogavši da izvine svoju današnju ružnoću pred ovom svakodnevnom lepotom uzela je nož i unakazila joj lice, potom joj ga zabila pravo u grudi i ostavila je da  tako leži. Pogledala se ponovo u ogledalo. “Sad si lepa.”-šaputala je svom odrazu u ogledalu.

***

Amelija je bila najstarija sestra. Izrazito mirne ćudi, uvek je iz prikrajka posmatrala dešavanja oko sebe, ne komentarišući sve do momenta dok je ne izbaci u potpunosti iz takta, a to se retko dešavalo, svega nekoliko puta za života. Delovalo je kao da je konstantno u stanju neke čudne apatije. Videla je sve oko sebe. Znala je šta sestre rade, smeraju, slutila po njihovom ponašanju ono što osećaju, ali prosto nije reagovala. Da li umorna od svega, da li zbog toga što je imala osećaj da nema pravo nad njhovim životima?

***

Scilu su jednog decembarskog jutra probudili policajci. Ovog jutra pre nego što je osetila bol u glavi, osetila je strah. Strah koji proističe iz neznanja. Scila nije znala o čemu se radi i zašto je traže.

“Mislim da ste pogrešili.” – govorila je dok je pokušavala rukama da se uhvati za glavu. Njene šake već su bile u lisicama, a vrata za njom zatvorena. Kako je Scila živela sama već dugo, kuća je ostala prazna.

Scila je uskoro bila vezana za kolac,a pred njom se našlo šest policajaca sa uperenim puškama u nju. Šest pušaka uperenih u šest glava. Scila je pogubljena, optužena za niz krvoločnih ubistava. A u njenih šest glava poimanje ove stvarnosti- stvarnosti u kojoj  nevin strada, bilo je jedino što je bilo teže od nositi svih tih šest glava.

Sara Matin: SITIO!

Pljunula sam sveštenika. Nejasno je odakle on uopšte u privatnoj bolnici. Nisam mu bila pridavala puno značaja dok nije rekao mom doktoru Contigugliu: „Pogledajte te oči. One kao da govore ’Žedna sam te oče, žedna.’...“

Svi ti dani bili su obeleženi snažnom metamorfozom jednog stanja. Voda iz mojih pluća bila je tema tri glavna pneumologa Mesine. Moj doktor je govorio da hemoptiza nikada nije bezazlena. Detaljno je analizirao svaki od mojih crnih ispljuvaka i poslednji ga je zaista zabrinuo. Čisti mulj. Ipak, umirio me je nežnim glasom i obećao mi da ćemo, kada se sve ovo završi, zajedno posetiti Mesinski tesnac. Postoji nešto iskonsko u njemu, bio je uveren.

U sobi do moje ležao je mladić koji se opasno posekao, te je ovde bio smešten, kako se rana ne bi rascvetala. Student je istorije i zapravo izuzetno dobar govornik. Nije prestajao da govori o vojskovođama, o ratovima, o herojstvu, o pesmama života i smrti. Prijatan  je, ali budio je u meni tužna saznanja. Sama sam u svojim naklonjenostima.

Doktor je ponekad znao da mi kaže: „Gospođice vaš estetski doživljaj toliko je jak, da će vas to jednog dana pojesti.“ Neće, naravno, mi smo sjedinjeni. Volela sam doktora jer je sa pažnjom pratio moj unutrašnji svet. Poznavao je moje omiljene slikare, muziku,  omiljena nebeska tela, asteroide. U danima kada mi je bilo zaista teško, puštao bi mi operu „Scylla et Glaucus“. Naravno, nekada mi se potpuno predavao i  pričao o svemu što je blisko mom umu. Čulo se iz naše sobe:

„155 Scylla je asteroid glavnog asteroidnog pojasa. Približan prečnik asteroida je 39,9 km, a srednja udaljenost asteroida od Sunca iznosi 2,757 astronomskih jedinica(AJ). Inklinacija orbite u odnosu na ravan ekliptike je 11, 390 stepeni, a orbitalni period iznosi 1672, 106 dana (4, 577 godine).“

On je zapravo jedini čovek kog sam ikada volela. Znao je kakve dodire volim. Razumeo je i moju nesposobnost da iskažem ono što osećam. Gledao me je nežno i govorio da ne brinem, jer za njega, svaki moj pokret jedna je reč-sva sam za njega govor.

Doktor Contigiglio i ja mislimo da je svest jedna od najlepših stvari na ovom svetu. Zato sam ga pri poslednjem susretu pomilovala i rekla mu da nikad ne poveruje u opasnost života.

Danas sam odlučila da odem sama do Mesinskog tesnaca, ali pre tog bi trebalo obaviti sve dnevne obaveze i kupiti sadnice smokve. Nikada nisam prestala da razmišljam o Contigugliu. Sva sam govor, sva sam svoja usta. Neverovatan je! Izgleda da će me moja patetečnost, moja ironija i moja ljubav uvek sačuvati. Da. Nezasita sam oče, nezasita.

Милица Милошевић: ГОЛИ ОТОК

Сунце се пресијавало у води која је запљускивала стене и нага тела групице сирена. Дуга раскошна коса им се сушила на сунцу, капљице воде на њиховим телима сијале су. Заносна слика нагих тела била је испуњена мирисом рибе и соли који се ширио око њих по врелом дану. Мирис који би људима био одвратан, њима је био свакидашњи. Све је испаравало око њих.

Досађивале су се. Већ данима су биле без забаве у виду великих бродова пуних наивних морнара који су им били омиљени. Чекајући, нетрепељивост је расла међу њима. Монотоност која је владала данима убијала их је – нису навикле на дужи период без жртава. Лежање на стенама и прављење благих вибрација по површини воде дугим прстима било је све што су радиле.

Намештајући се у другу, удобнију позу, једна уочи брод у даљини. Не верујући првобитно у могућу појаву забаве, полако се исправила, руком направила сенку изнад очију скупљајући их да би боље видела. Није јој се учинило – осмехнула се. Приметивши њен осмех, једна по једна се укључивала у погледу ка истом правцу. Жагор је био све гласнији. Скочише весело тркајући се која ће прва стићи до брода и пустити свој глас.

Знале су да су морнари исцрпљени од лутања морем по жеги. Сигурно су били склони халуцинацијама. Гладни и жедни. Изморени од стране сунца. То им је одговарало. Стигавши до брода схватиле су да су већ привукле пажњу појединих морнара који су у неверици гледали преко ивице брода питајући се да ли умишљају или су оне стварно ту – сећајући се легенди које су слушали од других морнара и људи са обале. Њихови заводљиви погледи и осмеси, кожа која је сијала, коса која их је обавијала изазивали су урлике морнара који жену нису видели већ неко време. Забављала их је њихова појава. Сви су се један по један приближавали ивици – неки су се пели на исту како би се истакли, али падали би у воду занесени лепим девојкама.

Једна од њих запева. Њен мелодичан глас се разлеже и остале прихватише и запратише је. Она је водила, друге су је пратиле – у песми, и у кретању испред брода. Занесени песмом, морнари не осетише ветар и јаче таласе који су носили брод. Извијајући своја тела изазивале су их да крену за њима – знале су да они желе да их ухвате и обавију својим грубим рукама. Неки су ускочили у воду и покушавали да допливају до њих. Нису успевали. Биле су брзе. Вукле су их ка дубинама или пак са стране да не би остали морнари то видели те покушали да побегну, док је друга група мамила брод ка стенама.

Море се узбуркало. Таласи облака су постајали тамни попут океанског дна. А оне су се забављале. Смејале су се, певале, убијале. Убијале су погледом. Убијале су песмом.

Довеле су брод до стена. План им је био да га у потпуности потопе – то би био први пут да испуне тај изазов. Успевало им је. Делови брода су тонули при удару са стенама, морнари су запомагали, давили се, тонули ка дну заједно са бродом на ком су живели последњих пар година. Олуја је била надмоћнија. Пратила је њихову песму која је бивала гласнија и бржа, грубља и непријатнија за слушање. Све су их одвукле на дно – ништа више није остало на површини воде.

***

Лежале су данима на стенама окружене дашчицама и деловима одеће чекајући да се приближи брод пун наивних морнара које ће испратити у смрт.

Milica Sredojević: ŠKOLA IZMIŠLJOTINA

Razočarano je protutnjao kroz hodnik, i već za čas je proleteo i kroz dnevni boravak u kojem su se nalazile stepenice koje vode do njegove sobe na spratu. Nisam ni pogledom uspela da ispratim da se nađe na stepeništu, kad već začuh kako je zalupio vrata od svoje sobe. To je bio moj unuk. I teatralan ulazak u kuću nakon dolaska iz škole viđam svaki dan. Ali danas reših da se uputim ka njegovoj sobi i razgovaram sa njim. Imala sam osećaj da ga nešto muči. Ali nije se u njegovom ponašanju nazirala tuga ili očaj. Više sam u njemu videla ljutnju, kao da postoji nekakva situacija u školi koja u njemu izaziva bes.

- Kuc, kuc. - Promrmljala sam, dok sam šaku pretvorila u pesnicu i njome lupkala u njegova zatvorena, a činilo mi se i zaključana vrata. Sada sam lupkanja pretvorila u nešto ozbiljnije i jače kucanje, jer se na ono prvo nije odazivao. Čula sam sve glasnije njegove sitne korake kako prilaze vratima, lagano ih otključava, a zatim i otvara. I ne stigoh da kažem bilo šta, on me već preduhitri.

 - Baba, sve nas lažu u školi. - Tada, moram priznati, nisam očekivala da će mi tako nešto reći, te nisam pripremila odgovor.

 - Šta vas lažu Novače?- Upitala sam ga. Videla se u njemu onu doista pravu razočaranost deteta. Kao da je u njegovoj glavi nešto veliko, odjedanput postalo malo.

 - Svakim danom nam pričaju izmišljotine. Juče su nam čitali nekakvu pesmicu o lavu koji jede tramvaj ceo i oblaka jedan deo.-

Prekinula sam ga sa digresijom  -Strašno, strašno.-

- Vidiš baba i ti znaš da je ta pesmica jedna obična glupost i izmišljotina, i da takav lav ne postoji. Danas su nam prikazivali pozorišnu predstavu u kojoj se Odisej bori protiv nekakvih Kiklopa. To su prave izmišljotine, ne postoji jednooki div. Ja želim da slušam priče o pravim vitezovima, o junacima, o našim hajducima, koji su svet branili i suprotstavljali se zlim ljudima, ne tamo nekim izmišljenim stvorenjima.- Pravio je krupne korake po sobi, kada bi napravio pet ili šest koraka ka vratima, plahovito bi se vratio do kreveta na kojem sam sedela i pomno ga pratila. U tom jurcanju po sobi, koristio bi svoje ruke, kojima je mahao kao kada deda i ja teramo mušice. Samo što mi se čini da je svojim malenim rukicama mahao ne bi li me što bolje ubedio u svoje izlaganje.

 -Koješta.- Odgovorih mu -Odisej se jeste borio sa Kiklopom, ali ne samo on, već i hajduk Stanko.-

 - Hajduk Stanko? -Začuđeno me prekinu, konačno umiri svoje telo i neartikulisane pokrete ruku i sede na kauč pored mene. - Onaj hajduk Stanko o kome mi je deka pričao?- Samo sam mu klimnula glavom.

-Nemoguće, ne, ne to nije moguće! Ta bića ne postoje, lažeš me! - Ubeđivao me je.

-Ako ta bića ne postoje, otkuda onda toliko priča o njima, nije ih mogao neko izmisliti. A čak da ih je neko toliko pametan mogao izmisliti. Otkuda onda pravi heroji? Zar misliš da se pravi junak postaje tek onako, niotkuda. Mnogo je pravih ratnika, koji ovaj svet čuvaju od zlih ljudi. Ali malo je pravih vitezova, junaka i hajduka. Oni su se suprotstavljali ne samo zlim ljudima, već i zlim bićima. I to nije mogao svaki ratnik.- Za tren sam zastala sa svojom pričom, a on me je bledo, zamišljeno gledao, da mi se činilo da je toliko duboko pobegao za svojim mislima, da nije ni primetio da sam zaćutala. - Ali dobro, možda ti ne veruješ u vitezove i hajduke, čim ne veruješ u jednooke divove zvane Kiklop.

-Ne, ja verujem u hajduke, u sve heroje. - Sada je već bio nekako zainteresovan za razgovor. - Baba veruješ li ti da u našem svetu ima Kiklopa?

Osmehnula sam i lagano se približila ka njemu i prošaptala - Sigurna sam da postoje, ali verujem da ih više nema kod nas, jer ih je sve sredio hrabri hajduk Stanko. - Gledao me je prekriven nevericom. - Nekada davno, u najmračnijoj pećini na svetu postojala su dva Kiklopa. Kažu da se u svakoj pećini mogao naći ovakav div. Ali u ovoj, najmračnijoj, postojala su dva najveća Kiklopa. Svakodnevno su odlazili u selo i krali ljudima najpre samo stoku, a kasnije i decu koju su jeli. Bilo je mnogo hrabrih ratnika koji su odlazili u pećinu da im se suprotstave, ali ni jedan od njih se nikada nije vratio živ iz pećine. Sve dok se jednoga dana mudri hajduk Stanko nije usudio pokušati ih poraziti. Ali je znao da ako ode k' njima u pećinu, biće poražen kao i ostali ratnici. Te je odlučio da ih sačeka da izjutra odu u selo po svoj obrok. I kada bi se to desilo, ušunjao bi se u pećinu i naložio najveću vatru koju je ovaj svet video. Zatim je izašao iz pećine sakrio se iza velike stene i sačekao Kiklope da se vrate iz lova. Onako siti pojurili su u užarenu pećinu. I čim su ušli u tom trenutku veliku stenu, hajduk Stanko gurnu na ulaz pećine kako Kiklopi ne bi mogli izaći iz nje. Sledećeg jutra otišao je u pećinu i u njoj nije zatekao ni žive Kiklope ni živu vatru. Jer je vatra zajedno sa njima do jutra izgorela.-

-Baba, mislim da je ovo izmišljotina.- Durio se. Ali ona maska razočaranog dečaka kao da je pala sa njegovog lica. Tada sam shvatila da je najbolje da ga ostavim samog. Izašla sam iz sobe, a ponovo mi se činilo da to nije ni primetio, zamišljeno je gledao ka zatvorenom prozoru, tražeći neke odgovore na pitanja koja samom sebi postavlja.

Kasnije toga dana, ugledala sam kako lagano silazi niz stepenice držeći u ruci nekakvu hartiju. Prišao mi je sav ozaren i radostan i dao mi papir u ruku.

-Ovo sam nacrtao za tebe. - Rekao mi je i odmah pojurio ka svojoj sobi. Uzela sam papir u ruke, stavila naočare, i videla da je na papiru crtež nekakvog junaka koji se bori protiv dva Kiklopa (reč je o dečijem, ne tako veštom crtežu, ali uz pomoć nacrtanih dva diva sa po jednim okom razaznah da je reč o Kiklopima).

-Novače, dođi na večeru! - Povikala sam ka njegovoj sobi!- Ili ćeš da zovem Kiklopa da poručka tebe?-

Марија Гагић: ЕПСКА ЉУБАВ

Бирам га свакога дана. Прва мисао, чим се пробудим. Кажем: Да, он је тај! Увече, пре него што упловим у сан, али и даље свесна, прошапћем себи у косу: Да, да, он је тај! Током дана: Он, он!

Бирам га изнова и изнова, поред толико мушкараца, поред толико жена, поред толико људи - свих њих, и све могу да имам, али никога не желим. Желећу само њега као што сам га одувек желела, као што га желим свом силином жудње, патње и боли коју осећам, истом јачином као што умем да мрзим. И њега мрзим, врло често. Али он, па он! Нисам се питала због чега, чему то и куда ме то води. Та, ја патим и патим и моја душа гноји се. Али ја, која сам веома вешта, попут зрна песка сам у његовом стиску, мала и неважна. Слаба, рањива, препуштена да ме неки нови и снажнији таласи носе, носе, да ме губи и да се поново рађам. Сваког јутра било је тако. Са сунцем. Сунце и ја. Сада више не.

И данас је такав дан. Са тим све је почело. Око тога врти се свет. Али њега - не!

*

Мој психолог, фина једна женица, каже ми да патим од подвојене личности (али тврдим да сам у томе доследна).

*

Кажем јој да сањам живот какав сам некада живела, руке које сам некада грлила, уста која су ме некада љубила, груди на којима сам, уморна, спавала, да сањам њега, да волим њега. Ово није век у којем сам суђена да се родим. Са наредном смрћу вратићу се њему и бити довољно мудра да га преварим да остане, како не би он преварио мене и отишао (оној чији глас га буди ноћу).

Ја, данас, живим сасвим другу реалност. И у сваком животу ми се срећемо, волимо и растајемо. То је укратко то. И не постоји магична формула којом бих га приковала за себе, убила сећања у њему и навела га да ме воли сасвим мало и сасвим нежно, таман колико траје да сунце замени месец, ни толико, ни толико... За мене не постоји лек. Знам, покушала сам све, али патим и волим и даље и у сваком другом животу увек ја изаберем њега безброј пута јер сам Кирка.

Он, проклета луталица Одисеј.

Glorija Madžarac: FEMME FATALE

April u Beogradu, 2023.  Kozji otok.

Šest sati izjutra. Opet sam sanjala Satira…U snu more je bilo mirno i prozirno. Jutros su talasi nemirni i zapljuskuju naše dvorske zidove od tesanog kamena. Koze su se uznemirile i sišla sam da vidim šta se dešava. Iz crne galije izašlo je dvadesetak momaka, a moje koze nisu im dale da se približe dvorcu.  Trčale su oko njih, bilo ih je mnogo više nego tih mladića, a oni nisu hteli da ih povrede, jer, svako ko bi se zagledao u oči tih kozica video bi čistu dušu koja isijava i greje. Dakle, imala sam posla sa osećajnim momcima koji su mogli da osete I prepoznaju toplinu.

Bila sam u beloj spavaćici od svile. Kozice će ih zadržati taman toliko dok očešljam kosu. Jutarnja rutina. Pustila sam “Almost Like the Blues”, uzela drveni češalj od veprove dlake i počela da češljam kosu kliznim pokretima. Kad god čujem Koenov glas, koža ispod svilene spavaćice promeni teksturu. Isto tako moje kozice vole kada im ja pevam, često stojim na prozoru i pevam im dok one radosno skaču I preživaju. No, ovog jutra to nije bio slučaj. Ostalo je samo da se odlučim između YSL-ovog “Opiuma” ili Diorovog “Poisona”. Drugi će biti bolji ovog jutra.

Izašla sam i pozvala pridošlice da uđu u moje odaje, priznajem, iznenadila sam sama sebe nesvakidašnjom ljubaznošću. Satir je veoma voleo moju plahu narav I nikada nisam imala potrebu da glumim ljupkost… Dakle, mladići su ušli svi osim jednog. Bio je to Euriloh. Nisam se mnogo trudila oko njega, ne želim kukavice, ko želi da propusti užitke – užici mu nisu ni namenjeni. O ovom mladiću dalje nema šta da se priča, ali zato o nekima iz ove dvadesetočlane družine ima.

Posadila sam ih na naslonjače, služavka je donela meze i otvorila  bocu zelenog alkoholnog pića. Bio je to poklon koji sam dobila 1891. godine od prijatelja koji je voleo da loče sa Vajldom. Sobu je ispunio miris anisa, a momci su nasrnuli na flašu kao da ja ne postojim. Strašno je to kad oko sebe imaš gomilu niskolibidnih pomodara koji se nalože na “novo” piće koje sam držala u ruci pre tačno 132 godine i nije mi padalo na pamet da ga otvorim, jer ja ne pijem, a Satir je voleo samo našu Šljivovicu. Boga ti, volela sam njegov satiričan miris pomešan sa mirisom te džibre…

Kako god, kroz par momenata sve te momčine bile su mrtve pijane, ubljuvane i srozane. Tužno. Kakav promašeni okot. Rekla sam služavki da ih otprati dole, neka se zabavljaju sa kozicama. Sirote male kozice. Sigurno im Satir nedostaje koliko I meni… Rekla sam, sve te momčine su bile na ivici života od alkohola. Ali prevarila sam se. Jedan je ostao na nogama.

Mogao je čak i da govori.

- Ja sam Kirka. – rekla sam.

- Dobro Kirka, ja sam Odisej, nije mi drago što se srećemo, ali sa sudbinom se mora gledati u oči.

Svidela mi se njegova bora na sred čela. Izgledao je strogo. Imao je glas skoro kao Koen.

- Zašto si napravila ono od mojih vernih pratilaca?

- Nisam ja kriva, sami su se usvinjili. Treba znati gde je granica, samo stoka nema meru.

Osetila sam njegov gnev kada me je povukao za ruku i obavio moj vrat dlanom. Imao je gustu, neurednu bradu. Mirisao je na Brut. Zeleni. Tako je nekada mirisao moj otac. Osetila sam neizdrživu želju da mu se potpuno prepustim, ali kada me je povukao za kosu shvatila sam. To je mogao da radi samo Satir… Zato sam uzela crni korbač iz prikrajka i udarila po Odisejevim krupnim plećima. Nije se ni pomerio, nije izustio ni glasa, što mi je dodatno stvaralo vrelinu po celom telu. Ljubila sam ga, bio je tako jak, a tako ponizan. To me je izluđivalo. Lizala sam njegove prste, udarala ga po butinama, ramenima, licu stiskajući zube dok me ne preplavi afektivno drhtanje, dok me ne oblije topao, lepljivi veo i dok mi se pred očima sasvim ne pomrači. Zatim bih padala na njegove obrasle grudi i tresla se duboko dišući, igrajući se jezikom sa njegovim ušnim školjkama. Tada, u tim momentima bilo mu je dozvoljeno da mi ljubi i dira kosu. Svaku pulsirajuću žilu u telu opčinjavala mi je kombinacija njegove muškosti I submisivnosti koju je podnosio stoički.

Godinu dana je tako stajao uspravno, a onda je njegova snaga počela da jenjava. Počela je da ga hvata čama, čim je klekao, obavio se oko mojih kolena i molećivo pitao da ga pustim da ide domu nisam morala da razmišljam. Ne trpim muškarce koji ridaju pa makar bili i čeda božanska lično. U pozadini se čulo:

There is no God in Heaven
And there is no Hell below
So says the great professor
Of all there is to know
But I've had the invitation
That a sinner can't refuse
And it's almost like salvation
It's almost like the blues

A satiri su besmrtni…

Petra Vereš: ČUDOVIŠTE, PRILIKA

Išao je kući iz kafane. Prolazio je pored obale mora, razmišljajući o tome zašto je ostavio svoje društvo tamo, bez njega. Oduvek je bio najglasniji u društvu, onaj koji drži atmosferu i sve konce u rukama. Ipak, išlo mu se na plažu. Bio mu je potreban vazduh. Spustio se i uputio ka plićaku. Zvuk mora ga je uvek smirivao, čak i kada nije znao zbog čega je uznemiren. Zapalio je cigaretu i osluškivao. Nešto se čulo. Neki zvuk, pomalo nežan, ali jak. Imao je neku notu ličnog u sebi.

Nije mogao da shvati odakle zvuk dopire. Činilo mu se da dopire sa onog zavučenog dela plaže. Odlučio je da se prošeta i vidi. Bacio je cigaretu i utabao je u pesak. Oduvek mu se činilo gnusnim pušiti na plaži, ni sam nije znao zašto. Ali Odisej je oduvek bio takav, kontradiktoran. Obećavao je ljubav jednoj ženi, ali nakon nekog vremena poželeo je svaku koju je upoznao.

 Ovo je samo bilo jedno putovanje sa prijateljima, govorio je sebi, ali zapravo samo je čekao da stigne kući. Činlio mu se da je sve to mnogo daleko sada.

Uputio se ka tom delu plaže, međutim, zvuk je postajao sve slabiji. Ipak, produžio je. Tamo u daljini, nekih tridesetak metara od plaže nalazio se kamen i neko na njemu. Mislio je da mu se priviđa jer koji ludak tako provodi noć? Na kamenu. Trebalo mu je vremena da razazna oblik. To nije bio u potpunosti čovek. To je bila neka žena, nešto.

-          „Hej! Šta radiš tamo?“

-          „Hej! Ništa. Pevam malo.“

Spustila se do stomaka u vodu i uputila ka Odiseju. Nežnim pokretima približavala mu se. Mislio je kako tako lepo pliva... Kao da klizi. Nema onog prskanja na sve strane, kao kod većine ljudi. Shvatio je da to nije obično biće, obična žena, neki glas u glavi mu je govorio da je ne sluša, pogotovo ne kako peva. Međutim, Odisej je stajao kao ukopan.

-          „Šta ti radiš ovde na plaži, sam?“

-          „Ništa, došao sam malo da se prošetam. Nije neka noć, nešto ne štima. Ko si ti?“

-          „Ja sam neko ko se ne zaboravlja tako lako. Daleko si od kuće?“

-          „Da. Sa prijateljima sam tu. Ne još zadugo.“

U glavi mu je nešto pištalo. Nije mogao da shvati šta se dešava, a onda je ona počela da peva. Izgledala mu je kao neko na koga su ga upozoravali drugi ljudi. Nije slutila na dobro, iako je bila lepa, bujnih grudi, crne duge kose, čak mu se svidelo i to što ima rep kao neka riba, bio je sjajan i pun tačkica. Ipak, trebalo je da beži. Ali to pevanje, to prokleto pevanje... Prestalo je. Negde je nestala.

-          „Nećeš još dugo ići kući.“ – rekla mu je.

Iako nije mogao da je vidi. Negde je isparila. Samo se čuo njen glas. Toliko umiljat, ali opasan. Iako sam nije bio svestan. Slušao bi ga opet ako bi mu se ukazala prilika.

-          „Sledeći put povedi i društvo. Biće nam zabavno.“

I više ništa se nije čulo. Slabi talasi koji su nemoćno udarali o površinu i miris soli su mu ostali urezani u glavi.

Sledeće veče poveo je i društvo na isto to mesto. Želeo je da im se opravda, da im dokaže šta se tačno desilo. Nije bio pijan već opčinjen jednom ženom, totalno drugačijom od ostalih. Međutim, niko se nije pojavio. Jedini zvuk je dopirao od njegovih prijatelja, smeh i zadirkivanje, kamen je ostao prazan, ali on nije verovao da je samo umislio prethodno veče.  Ipak, okrenuo se i otišao.

Plaža je ostala prazna. Ipak, neko se pojavio.

-          „Nije ova muzika za svakoga. Ne može svako da je čuje. A onaj ko može, njega ne treba uzeti. Previše je zla na ovome svetu , svakako.“

Čuo se udarac o vodu i lagani šum, više glasova i odjednom pesma. Samo što ona nije bila namenjena svakome.

Dušan Karabasil: JA, POLIFEM

„...Jer patnja mora da je zaslužila jednu vječitu ljepotu...“

Stvari stoje ovako:

Živeh stolećima na ovom brdu, u svojoj špilji, kao što moj rod živi, izolovano, nasumice, u najvećoj mogućoj slobodi, ubirući plodove napupele što su nam ih bogovi slali. I bilo mi je lepo, sve dok na moje ostrvo nije stigao on, Odisej, taj ništavac, sa svojom razularenom svitom, koji pravo lice pokaza, tek kada me napi rujnoga vina. Ali ipak, prava istina je da sam se po volji sopstvenoj napio, slušajući „Krčmu u planini“ od Nedeljka Bilkića. U moj su dom ti razbojnici ušli bez pitanja, htedoći da me orobe, kao što jadne Kikonce već ranije opustošiše. On je moje ovce pojeo, drugove njegove ja. Napih se pritom i vina njegovoga rujna, a on krvi moje, izbivši mi oko, jedino. Duguje mi, dakle, taj prepredeni razbojnik, za vjek i vjekova. Osim toga, laž je da sam bljuvao od vina, ja nikada ne povraćam kada pijem, a vino pijem iz bačvi, ne iz kakvih kupa, trica ili šta ti ja znam. Istina je, pojeo sam mu par prijatelja, ali moram i ja nečim da se prehranim, trudim se, saginjem grbaču iz dana u dan, naporno radim, da bih uveče mogao malko hrane da iznesem na trpezu. I onda dođe takav jedan nadobudni tip i osudi moj svakodnevni, mukotrpni rad?

Vi ljudi obeležavate nas kiklope, a zamislite recimo kada bi se pojavio neki stvor odnekud i rekao ljudi su onakvi, ljudi su ovakvi. Svi ljudi na kugli zemaljskoj. Ali evo uzmite za primer recimo kokoši, svinje, ovce , krave, konje, zečeve, mačke, pse. Šta bi oni rekli o vama? Koliko ih je stradalo da bi vi napojili svoje pozamašne trbuhe? Ne bih pogrešio ako bi okarakterisao čoveka kao ogroman trbuh koji raste i raste, trpajući sve što može u sebe, krčeći sve pred sobom u tom poduhvatu. Kolone i kolone, generacije i generacije, nepregledno mnoštvo mirijada vilica koje žvaću i žvaću.  Jasno mi je, postoji zakon prirode, odnosno zakon jačega, lanac ishrane, veća riba jede manju i tako sve do mušice, ili lava, i slične koještarije iz vaših udžbenika biologije. Sve je to meni razumljivo, ali nemojte se iznenaditi ako se pojavi stvor sa početka pasusa, sa svojim stvorovima, koji su inteligentniji, tehnološki razvijeniji od čoveka. Moderni kiklop. Sa dva oka, mozga, i osvešćena računara u glavi. Može li se pričati o pojedinačnim žrtvama, a u isto vreme ne misliti na sve žrtve ikada? Pritom, ne važe li zakoni i u pojedinim ljudskim državama, ko uđe na tvoj posed bez dozvole, imaš pravo da ga ubiješ bez posledica? Dobro, ja sam ih posle toga i pojeo, ali to je već u sklopu gorepomenutog zakona prirode.

Mi kiklopi možda imamo jedno oko, ali kao što ste mogli da primetite, vidimo pored bliske sadašnjosti i događaje buduće. To vam nije ispevao onaj ćoravi pesnik, Homer. Istina je da je u naše vreme svak pesnik bio, ali je samo Omer, ili već ko, zapisivao. Eto, sada delim sudbu njegovu, zbog rušigrada, Odiseja, koji sme da dobacuje, ali tek pošto otplovi dovoljno daleko od moga ostrva. Mnogo još štošta je taj smutljivac Homer prećutao, ali to je za posebnu priču. Naime, u dubini tog beskrajnog, večnog, okeana, između ostalog, vidim: kako ćete se okrenuti od svojih bogova i klanjati se drugima; ostvarenje davnog sna Dedala i Ikara; dešavanja miliona, onih nalik tebi Odiseju; nezamislivih putovanja koja čak prevazilaze tvoje; vreme u kojem neće biti heroja, ili će njihov broj biti sveden na statističku grešku; vreme bez bogova u kojem će se ljudi prikazivati kao stvorenja sa bezbroj glava; vreme svetlosti, odnosno more svetlosne energije koje će zapljusnuti ljude i ostala bića na Zemlji, hteli to oni ili ne. I još mnogo toga, ali ništa više što bi stari bogovi mogli da mi oproste.

Mi kiklopi, sa druge strane, svesno živimo u mraku, kako bi znali na pravi način da poštujemo svetlost. Za nas pećina ne predstavlja izlet u tamu, kao za ljude, ona je naše utočište, iz kojeg crpimo dubinu sveta, koji je veoma dubok, zaista, to se tek može razumeti na nepristupačnim i teško dostupnim mestima. Ako ne verujete, a vi se onda zavucite sami u pećinu sa lampom i osluškujte glasove iz dubina što vam se obraćaju.

Uvideli ste već i kod kratkovidog Omera da mi smatramo da se zajednica može organizovati i na drugačiji način od vašeg haotičnog uređenja, te stoga živimo svako po svom nahođenju. SLOBODA, brale! Radim šta hoću i kad hoću, sam sam svoj gospodar. Works at sam svoj gazda, što bi vi moderni varvari rekli. Štujem ja bogove braco, o da, još kako. U našem svetu muze su još uvek žive, pa je moguće i poeziju pisati. Još uvek! Zato su svi pesnici, pa i mi, kiklopi! Polifem mi je inače pesničko ime. Trenutno sa pesnicima kiklopima sa okolnih brda radim na projektu neoekspresionizma, o kojem ćete tek učiti. Zar je bezakonje i obest što skupštine i zakona u nas nema? Divlji li smo mi kiklopi? Ne stanuje li divlje čovek, čak i moderan, na planeti ovoj? Ne riče li lav iz njegove utrobe? Ne gori li rat u njegovim očima? Niste li vi ljudi latentni gusari oduvek bili? Pritom su deklarisani gusari najpošteniji u svojoj raboti. Jednostavno je – nama oni nisu potrebni. Kod nas moral nije načelo kojeg se samo bogobojažljivi i siromasi pridržavaju, ne, on je nama i zakon i skupština, i tu nema šta dalje da se raspravlja, stoga nema ni potrebe za naše kiklopske institucije.  O besmislu vaših, ljudskih institucija, govoriću drugi put.

Uprkos svemu tome, život čovekov mi se često učini i radostan, vredan divljenja, naročito posmatrajući vašu decu i starce. One koji dolaze i one koji odlaze. Luku čovečanstva. Plovočasnike, pohodnike Aherona i Lete. Nije li život čovekov lep kada majka miluje svoj narasli plod? Nije li čaroban, onda kada budući ljubavnici razmenjuju prve poglede i reči? Nije li fantastičan, onda kada slavite vaše svečanosti u ime bogova, ili vas samih? Ali morate shvatiti da je tako i sa drugim vrstama. I mi imamo svoje trenutke bola i radosti. Svoju krv i mleko. Svoje bližnje. Na kraju krajeva, svoje potrebe. Eto, toliko o tome. Kada vidim Odiseja i njegovu zloglasnu diviziju, čovek mi se učini kao neviđeni razbojnik. Vidim samo jedan deo njegovog postojanja. Samo krv. Bahatost. Rat. Haranje. Ali nemojte mi zbog toga zameriti, niti osuđivati nas (za vas verovatno strašne spodobe), koji dane svoje provodimo u špiljama. Kao što rekoh imamo i mi svoju svetlost. Svoje mleko.
O deco moja, lepa, daleka, bića budućnosti, što čitate redove ove. Pilići pod električnom svetlošću. Beduini, što ostavljate tragove po noći kroz pustinju. Monasi, tihi, što ćutite u svojim pećinama, do putovanja preko drevne reke. Nesuđeni plenu moj. O, ali već kasno je na zemlji, i životinje gromoglasno pevaju poslednje pesme pred san. Ovde ću morati da vas ostavim.Toliko od mene. A sada, zbogom mi ostaj, nesrećni rode. I pamet u glavu. I ne okrećite se kćeri i sinovi (jer mnoštvo je iskušenja za vašim stopama).

Danilo Kovačević: PROKLETI BILI

Danas je lep dan. Život ja napokon počeo da dolazi na svoje mesto. Nakon nekoliko godina pokušavanja, moja žena je konačno trudna i danas se porodila. Presrećan sam što ću konačno videti svoje dete. Nadam se da je sin, al’ nema veze i da je žensko, samo nek je živo i zdravo. Taman, dok žena dođe sa detetom, otići ću da spremim ručak. Prosto je danas sve lepo. Uživam u seckanju povrća, pa malo izdinstam luk dok se sa strane kuva čorba sa ovčijim mesom. Malo soli i bibera, peršuna, belog luka, ljute paprike i jelo već dobija lep miris. Biće taman gotovo dok ona dođe. Živim u pećini pošto volim mir, i volim što živim skromno, uzgajam povrće u bašti, držim ovce u pećini tako da stalno ima hrane, izvor je nedaleko od pećine pa  imam vode, i ništa mi ne fali u životu. Žena i ja se lepo slažemo, ne svađamo se često, sad sam dobio dete i baš sam srećan.

Dobro, da vidimo šta još treba da uradim. Okej, čorba se krčka, ručak je gotov postaviću stol da sve bude spremno, fali mi možda još samo da donesem hladne vode sa izvora i možda da uberem koju voćku usput za posle ručka. I tako krenem iz svoje pećine, pomerim kamen koji stoji tu umesto vrata da ovce ne bi izašle, i krenem do izvora. Gledam oko sebe, napolju je sunčano i duva blag vetar. Baš lep dan danas. Poneo sam sa sobom krčag da napunim vode a ima tu u blizini jedno drvo jabuke, ubraću nekoliko kila i pravac pećina.

Vraćam se ka svojoj pećini, i čujem neke glasove iz unutrašnjosti. Ko može biti sada, gosti treba tek sutra da dođu na slavlje? Ulazim u pećinu zatvaram vrata odnosno kamen i ne mogu da verujem šta vidim. Nekakvi umanjeni divovi sa po dva oka, sede za mojom trpezom i goste se mojim ručkom. Njihov odvratni smeh odzvanja pećinom dok kao krmad proždiru moju hranu. Šta sam zaslužio da me bogovi kazne ovakvim đavoljim okotom i to baš danas. Odjednom mi se slošilo i pao sam na pod. Poslednje čega se sećam je da mi glava udara u kameni pod.

Budim se i polako otvaram oko. U tom trenutku mi jedan umanjeni div zabada nešto užareno u oko. Boli, jako me boli. Urličem od bola. Ne vidim ništa. Odvratnik me oslepeo. Ne znam šta se dešava. Vičem, psujem na demone koji su me oslepeli, vrištim od bola. Mlatim rukama oko sebe, napipavam nekoliko njih. U besu ih proždirem. Prokleti bili. Ovce su se uznemirile, i čujem kako trče po pećini. U jednom trenutku, čujem kako se otvaraju vrata pećine. Čujem plač deteta. To je moja žena. Vrisak. Dotrčava do mene.

Šta se desilo? – pita me

Ne znam, demoni su me oslepeli. Pogledaj šta su mi uradili.

Koji demoni Polifeme, gde su?

Tu su u pećini vidi oko sebe.

Ali tu su samo ovce. I one upravo beže napolje.

Žena me grli i kaže da sam dobio sina, da je zdrav i da će biti sve u redu. Ali neće biti sve u redu. Nikada neću videti svog sina. Neću moći da mu pružim ništa ovako slep. Prokleti bili đavolji okoti. Prokleta utroba koja vas je rodila. Proklet dan kada ste mi život uništili. Dabogda da što vas više bude, sve se više mrzili i delili. Dabogda najgori neprijatelj budete sami sebi. Dabogda zauvek proždirali bez da se zasitite kao što ste proždrali moju hranu. Na kraju kada požderete, popijete i potrošite sve, dabogda vaš kraj dođe uz veselje dok proždirete sami sebe.

Milana Ćirić: PAPERJE

Tama noći već uveliko je pala na jedan primorski gradić. Tišinu morske obale prekidaju uzastopni, skoro ujednačeni udari talasa o peščanu obalu i blagi vetar koji od mora nosi gorak miris soli i joda. Grad obasjava tek po koja ulična svetiljka, čije je staklo već poprimilo žutu boju sijalice. Samo nad ulaznim vratima jedne spratne kuće sija crveno svetlo. Ova kuća nalazi se na samom početku grada, skoro uz kameni zid kojim je grad opasan i svako ko dolazi sa mora prvo ugleda crveni odsjaj svetiljke.

Stanovnici grada vrlo dobro znaju ovu kuću i koriste obilaznicu da stignu do plaže već godinama. To je javna kuća i svi je zovu ,,Kod žena ptica”. Žene koje rade u ovoj kući često sede na prozoru i pevaju radosne pesme, zanoseći bojom i vedrinom glasa. Uvek su našminkane tako da to ističe njihovu prirodnu lepotu, nikada preterano. Njihove duge kose obično su zakićene svetlucavim šnalama, a haljine mame mekoćom platna koje pada u talasima na njihova savršeno oblikovana tela. Ono što nikako ne izostaje jesu perjani šalovi koje kao po tradiciji svaka nosi u drugačijoj boji, šepureći se njima poput paunova. Otuda i naziv za ove dame i njihov, mogli bismo reći dom.

Kuća postoji godinama i sigurno se pitate kako je moguće da toliko opstaje, ako je svi stanovnici gradića zaobilaze, to i nije teško pogoditi, moreplovci je ne zaobilaze. Priče kruže od davnina o kući kraj mora u kojoj mladići misteriozno nestaju, ali nema dokaza, ni svedoka koji bi otkrili pravu istinu. Mladići koji mesecima plove velikim morskim prostranstvima jedino što vide i žele kada stupe na nestabilnu peščanu površinu jesu zabava, pesma i oslobođenje koje te dame nude širom raširenih ruku i otvorenih usta, omamljujući svojom pesmom i lepotom. Nakon što se pesma završi i iz mora izrone prvi zraci sunca, naivni mladići iscrpljeni i opijeni, lagano poput paperja isčezavaju na grudima svojih dama.

Postoji priča, koja poput mita, putuje od usta do usta, iz uha u uho, o mornarima predvođenim momkom izuzetne hrabrosti, snage i moći, kako fizičke tako i umne. Mornari su se jedne noći videvši svetla grada, iskrcali iz svog broda, pošavši u potragu za hranom i krevetom posle višemesečnog putovanja. Nakon što su stupili na obalu, pažnju im je privukla crvena svetlost, unapred upozoreni od strane mladića koji ih je predvodio o ženama-pticama, svi su se držali zajedno, pokušavajući pričom da odagnaju misli od devojaka koje su ih dodirivale pesmom. Dok su se peli kamenim putićem, jedinim koji su u noći ugledali, vodili su borbu sami sa sobom, tela su im u toj borbi podrhtavala, nešto je u njima raslo a želja ih je obuzimala već izcrpljene

od gladi i nespavanja. Predvodnik je sve glasnije pričao, odvlačeći im pažnju na sebe i ubrzo su ušli u grad i odahnuli srećni što su istrajali. Neki drugi putnici nisu imali toliko sreće, a možda ni pravi cilj. Priče još uvek putuju nošene vetrom, ali niko neće saznati šta je prava istina.

Jovana Vojvodić: KIKLOP

Зорица Глишић: ОХОЛИ ДИВ

Одавнина Киклопа Полифена бије негативан глас.  Oн је краљ своје киклопске земље  у којој влада безакоње. Страшан див, богова се не плаши људе не воли.  Он борави на пространом планинском врху забаченом од цивилизације. Не познаје другачије земље, његови видици су ограничени на ливаду и пећину. Ту је био  изузетно срећан  јер другачија места није познавао.

Веровао је да је сам себи довољан,  није остваривао никакву комуникацију са другим људима.  Живео је у убеђењу да ће га свако повредити  и  то је један од разлога због чега није био дружељубив.  Волео је самоћу, дани су му протицали  на ливади  са стадом оваца и понеком кравом. Испуњавао га је такав живот, јер је једино у тим тренуцима био разигран и срећан.  Имао је обичај да  цео дан седи са овцама свирајући фрулу.  Овце би се окупиле око њега као нека  публика од које би очекивао подршку и разумевање. Једноставно је сличио животињама. За њега су  оне биле мало божанство.  У њима је видео пријатеља, због  тога нам  је јасно зашто не воли људе. Одавно је од њих дигао руке.  О људима је искључиво размишљао у тренуцима глади замишљајући како би жвакао људско месо.

Увече би музао краве, правећи сир и кајмак.  Живео је у својој колотечини, испразним животом једног пустињака.  У пећини крије своју мрачну тајну-  померајући  камен пећине затичемо гротесну слику- на зидовима закачене људске кости, са стране се налазио човечији мозак  и још понеки комад  људског меса. Једна права месара људских органа!   Једног дана скупина људи запосела је пашњак. Дешавало се  и  пре  да људи залутају у мрачнно подножје планине тражећи пут за град или мало хране. Он их све  лепо угости, напоји и нахрани,  његова безосећајност га тера да повређује људе. Ко  год уђе у пећину никада не остане жив.  Само понеки комад меса остане као доказ човечијег уласка унутра.

Тако једног дана Киклоп није слутио да ће имати хране за више дана. Вративши се код оваца затекао је крвопролиће.  Морнари  су заклали  његове овце. Почео је да чупа себи косу, да се гребе и урлилче.  Крици су одзвањали планином. Непознати гости залутали су у пропаст. Киклоп је  говорио: „Све ћу вас појести! “, тако је и било загризао је  два морнара.  Грицкао им је  уши и прсте.  Праву сласт  осети када је пробао мозак. Отворио је лобању и прецизно вадио део по део...  Мислио је како је живот диван и благословен.

Тај дан му се чинио као празник.  Толико меса никада није  имао, али упркос томе урликао је од среће што они нису појели заклано месо оваца.  Дивио се својој снази и моћи. Савладао је препреке као и сваки пут али није рачунао да може нешто кренути по злу.  За овцама  није сузу пустио, одједном је заборавио на своје пријатеље. Приказана  је дивова  емотивна растројеност, што је и сам привид његове љубави према овцама.  Заправо, он никога не воли. Заокупљен жвакањем није приметио лукавост једног маленог морнара који је у поређењу са дивом био попут мрава. Киклоп од превише меса леже на земљу на одмори.  Само што је заклопио очи приђе му морнар Удеис са шиљастим колцем и извади му око. Својом мудрошћу победио је дива. Киклоп је вриштао од бола, не знамо  да ли од бола због ока или чињенице да га је неко надвалдао. Није слутио  да ће бити поражен. Сада је држао своје око, каква иронија!  Пре тога је туђе појео, а сада за својим пролива сузе. Викао је и плакао, крв се пролила кроз цело тело. Ништа му више није било битно, изгубио је битку- див који је био неустрашив остаје слеп. У борби физичка снага не значи ништа, мален човек својом мудрошћу успева да надвлада снажног дива. Држећи се за овцу Удеис бежи из Киклопове земље са преживелим морнарима.

Киклопово царство се наставља али у очају и кукању.  Свој пораз није могао да поднесе, затворио се у пећину и никада више није из ње изашао. Само је још више замрзео људе.

Anja Minić: DRUGAČIJA

Moje sestre božanstveno pevaju. Na našem ostrvu, ostrvu sirena, taj talenat je nasledan. Svaka sirena, već po rođenju, sposobna je da ispusti nekoliko tonova na osnovu kojih se vrlo lako utvrđuje njen budući potencijal. Čim su stasale, one su prihvatile višedecenijsku obavezu i sudbinu svih sirena sa našeg ostrva i svojim božanskim glasom, sa izuzetnom lakoćom, razoružavale su i ubijale pomorce koji su bili dovoljno hrabri da prođu kraj našeg ostrva. Sa svakom novom žrtvom divljenje ostrvljana postajalo je veće, a one su postale neprikosnovene kraljice našeg ostrva, ponesene bezmernim poštovanjem koje im se ukazuje.

Kao što sam rekla – moje sestre božanstveno pevaju. Ali, ne i ja. Moj glas je, najblaže rečeno, prosečan. Godine života utrošila sam pevajući. Majka se uvek kiselo smejala i tapšala me po ramenu. Nikada mi nije rekla da loše zvučim, ali njeno ,,samo vežbaj i bićeš dobra’’ mi je od početka govorilo da nisam vanserijski talenat. Sestre su, u tinejdž godinama, bežale od mene. Govorile su mi da očajno zvučim i da nisam materijal sa kojim je moguće raditi. Nisam odustala jer sam volela da pevam. Godinama sam bila stravično dosadna, ali odustajanje nije deo mog karaktera.

,,Dođavola, stvarno ne znam da pevam’’, pomislila sam, i konačno priznavši sebi, taman u vreme kada sam stasala dovoljno da mogu da se pridužim svojim sestrama.

Nerado, na nagovor majke, sestre su mi dozvolile da pevam sa njima. Moj debitanski dan prošao je tako što sam od jutra do mraka sedela na steni dvadeset metara udaljenoj od njih, otvarajući usta i ne ispuštajući glas. I baš tog dana, prvog dana mog ,,odraslog života’’, kraj našeg ostrva prolazio je kralj Itake, po rečima ostrvljana hrabar, mudar i snalažljiv junak. Naša pesma, ili bolje rečeno pesma mojih sestara, trebalo je da bude pogubna po njega. Ali, nije bila. Odisej se spasao, a ja sam okarakterisana kao bruka i sramota našeg ostrva. Majka me je sažaljivo posmatrala, ostrvljani su me osuđivali, a sestre su se zatvorile u svoje sobe, poražene i bez želje da me vide u skorijoj budućnosti.

Izuzetno poštovanje i divljenje koje su moje sestre dobijale godinama srušeno je u jednom danu, baš onda kada je trebalo da pokažu svu svoju moć i vanserijski talenat koji su imale. Nisam bila kriva, a nisu bile ni one, pa nisam želela da se povuku u sebe i da zaborave na svoj dar, na ono što je prirodno u njima, i da naše čuveno ostrvo, pogubno za pomorce, izgubi svoju vrednost i ugled. Sačekala sam nekoliko dana. Ostrvljani nisu naročito istrajni u svojoj ljutnji, uglavnom se međusobno dobro slažemo, pa sam pretpostavljala da će se prosto razljutiti. Bar na moje sestre, jer im ja i onako nisam naročito simpatična.

Okupila sam ostrvljane na glavnom trgu. Otvoreno sam priznala krivicu i, kako bih ih smekšala, požalila sam se da je moje pevanje toliko loše da mi je jasno da pod hitno moram da se pronađem u nečemu drugom. Nekoliko ostrvljana me je posmatralo s prigušenim osmehom, neki sa sažaljenjem, ali većina je žarko želela da me gađa paradajzom, samo se niko zvanično nije okuražio. ,,Moje sestre pevaju fenomenalno, najbolje, zato one zaslužuju da nastave da rade ono u čemu su sjajne i da brane ugled našeg ostrva. A ja... ja vas više neću brukati i priređivati ovakve situacije’’, završila sam svoj govor.

I zaista, više nisam kvarila pesmu svojih sestara. Pevala sam za sebe, na radost cele porodice i većine ostrvljana koji su me i dalje popreko posmatrali kada sam prolazila ulicom, ali svakako za to nisam marila. Istina, bila sam izrod na našem ostrvu, ali sam, zbog nekih budućih naraštaja, zbog sirena koje će deliti moju sudbinu, odlučila da svoj život preusmerim na neku drugu stranu. Pevanje nije bilo moj talenat, ali je, s godinama se pokazalo, to bio ples. Čitavog života sam forsirala pevanje, jer sam živela u sredini u kojoj se taj talenat podrazumevao, a zapravo je ples nešto u čemu sam bila fantastična. Pridružila sam se sestrama i, dok su one pevale, ja sam pomorce privlačila onim što sam najbolje radila – pokretima svog tela. Bila sam drugačija, a opet posebna. Shvatila sam da ono što nam je nametnuto, suđeno, predodređeno, ponekad nije ono što treba da prigrlimo. Moj izbor je bio da se pomirim sa tim da sam drugačija ili da duboko patim zbog toga. Izabrala sam ovo prvo i odlučila da nekim novim sirenama pokažem da u životu ne postoji samo jedan put i da je sasvim u redu, zapravo sjajno, ako su drugačije.

Татјана Јекић: ДИВ ДОБРОГ СРЦА

Бол и урлици су једино што се тог дана чуло из пећине горостасног Киклопа. Мука и немири обузимали су његово тело. Као да се неки давно заборављени неспокој увукао у њега и сада прети да изађе напоље. Чудно, није очекивао да би се у оваквом тренутку сетио свега потиснутог. Сва бол избијала је на површину и доносила давно заборављена сећања на дане када је све било другачије. Зар је он желео да све буде тако како је испало? Судбина, ваљда. Бес га је обузимао када би помислио на то да су проклети људи поново упали у његов дом. Зар до сад нису научили шта не сме да се ради? Узнемирили су га, па шта су могли и да очекују? „Што даље од мене, бедници, зар вам није доста боли коју сте ми задали?!“

Испред њега нешто шушну. Зачу мешкољење, али језиви мрак је све што се сада налазило испред њега. Замахну руком не би ли ухватио непријатеља, али уљез вешто избеже очајни Киклопов потез. Шта више могу да му одузму? Срце је одавно нестало, сада више нема ни вид, па не може да им се свети уништавајући све пред собом.

„Оставите ме, не могу више ништа ни да вам урадим“ – зајеца џиновско чудовиште. Смешно, зар би могао да очекује да ће он, који је био страх и трепет, доћи до тога да очекује туђу милост...

 „Бато, не ради то!“, зачу се глас из таме.

Шта,  зар је могуће, како може чути њега? Ово мора бити сан. Па, прошле су године како су му га одузели. Али, нежни гласић покуша да га умири и увери да није све нестало.

„Не можеш да се понашаш овако. Зар твоја сећања не досежу до дана када смо заједно са децом корачали цветним пољанама, уживајући у свему што живот може да понуди?“

Оно што их је везивало била је невиност и чистота. Тада није сматран чудовиштем, већ дивом доброг срца. Били су то дани благостања. Нежна дечија срца, која нису знала за мржњу, дуго су чувала тајну и дане су проводили са Киклопом и његовим малим братом. Њихов живот красили су осмеси. Време проведено заједно деца и дивови сматрали су најлепшим периодом свог живота. Бајковити однос који су имали слутио је коначном крају мржње између људи и створења која су им била страна. Људи су их се плашили и стрепели од њих, не знајући да се иза страшне спољашњости крију срца пуна топлине. Не желећи да дође до сукоба, дивови су се крили у шуми. Ко зна до када би тако живели да једног дана, сасвим случајно, нису дошли у контакт са пастирском децом која су дошла на ливаду. Дани су пролазили у игри и весељу све до тренутка када сељани нису приметили да њихова деца остају све дуже ван куће, а послове око стоке више не одбијају већ необично радосни одлазе и враћају се са пашњака. Уплашени родитељи одлучили су да кришом прате своју децу и сазнају да ли им нешто прећуткују. Када су затекли своју децу покрај Киклопа, страх и бес су их обузели. Желећи да заштите своје најмилије, сељани су кренули да убију чудовишта која су претила њиховој деци. Мајке су уплашено зграбиле децу и трчећи их носиле натраг у село. Несрећни дивови доброг срца ништа нису схватали. Млађи је покушао да крене за својим пријатељима и врати их у игру, али уплашени сељани нису знали за његове намере. Један га прободе вилама, а крв поче да шикља на све стране. У том тренутку, на срце старијег Киклопа спустила се тама која је желела освету због неправедне смрти брата. Он поче да убија, кида тела покварених сељана и задовољава жељу за осветом која се пробудила у њему. Од тог дана мржња је само расла, а срећни дани су заборављени. Деца која су се играла са дивовима доброг срца одавно су заборавила на тренутке смеха и спокоја. Задојени мржњом, након језивих урлика својих родитеља, годинама касније трагали су за Киклопом не би ли успели да ослободе свет таквог тиранина. Али, од њега није било ни трага ни гласа. Све до овог јутра, када су непознати људи упали у пећину у коју се несрећни Киклоп сакрио од људи и света. Разјарен због смрти брата и уплашен за себе он поче да кида и њихова тела, али један од злобника му одузе вид и остави да рањен пати у најтежим мукама.

Киклоп зајеца над својом судбином, али тихи глас из таме га убеди да је време да остави сву злобу коју је нанео и која му је нанета иза себе и крене у потрагу за бољим данима.Иако слеп, Киклоп одлучи да послуша глас свог брата и изађе из пећине у потрази за срећом. Па, она га негде мора чекати, зар не? Али, чим је крочио из пећине, добро познати глас нестаде. Несрећни див остаде сам без игде икога. Покуша да се врати натраг, али већ је било касно. Незграпним покретима покушавао је да иде било где, али нога склизну и он се сурва у провалију. Није дуго потрајалао док неко од људи није пронашао тело некадашњег дива доброг срца. Сељани су се окупљали над његовим телом и наслађивали се. Смешно им је деловало да је он, некада страшан, сада тако ситан и немоћан под њиховим ногама. Прошле дане, некадашња деца, а данас одрасли људи, су заборавили. У њима је остала само мржња и жеља за осветом која је коначно намирена. Тих дана, славље је владало међу њима, а тело измученог дива крило је једну тајну и објашњење за сва злодела која су настала током дугих година. Тајна је тог дана нестала заједно са њим, а људи су наставили да шире своју истину.

Vanja Popović: KRČMA "KOD KIRKE"

- E dobro da si došao - rekla sam tobože besno, a čak sam se i podbočila. Njega to uopšte nije dotaklo. – Očekivali smo te.

- Kako si znala da dolazim?

- Stigao mi je telegram iz vrhovnog štaba- sa osmehom ironije pogledala sam memljivi plafon. Mislio je da sam poludela. -Hermes i ostali, znaš već- prevrnuh očima. Šta god da sam uradila, tom žgolji ne bih uspela da sklonim okamenjeni izraz lica. Očigledno je preozbiljno shvatio svoje putešestvije.

- Svašta su mi o tebi napričali.  Hrabri Odisej, pametni Odisej... Bla bla. Samo nisu spomenuli da si veliki šmokljan.

Pomno je proučavao okolinu, prelazeći od prepariranih medveđih glava na zidu, preko raširenih vučjih koža na podu. Ništa mu se više nije svidela ni posluga. Stalno se mrgodio, pokazujući koliko mu smeta duvanski dim i omamljujući miris alkohola.

- Ni ja tebe nisam tako zamišljao- prozborio je dečačkim glasom, sve vreme gledajući u pod- Malo si... punija- dovršio je, pogedavši moje bokove.

- Misliš deblja.

- To si ti rekla. Inače, i kosa ti je...

- Ne znam šta su ti sve napričali o meni, ali moraš da znaš da ništa od toga sigurno nije istina.  Upoznaćeš ti još mnoge moje mane. Tu sam da ti pružim hranu i konak dok ne stigne sledeći telegram iz vrhovnog štaba.

- A zašto mi ne prekratiš muke i odmah ne kažeš kada bi trebalo da stigne? Čuo sam da umeš da gledaš u kuglu.

- Znam da si uvek bio željan jeftinih senzacija, ali trenutno nemam vremena za tebe. Moram pozadi, da nahranim svinje.

- E zbog tih svinja sam i došao - pružio je ruke preko stola, pokušavajući da oda utisak odlučnog i jakog muškarca.

- Nisu na prodaju, žao mi je. Moram i ja nekako da nahranim goste. Ako budeš hteo jedan dobar svinjski but, samo zatraži od mojih nimfi. Daće ti šta god poželiš, kafu, piće, šta god.

Bukvalista, gori od Polifema, kakav je bio, Odisej se zgadio bacivši pogled na moje verne radnike, koji su bili daleko od bilo kakve lepote, a kamoli one pripisane nimfama. Bednik, uopšte nema osećaj za stilske figure. Mora da moje reči nisu dovoljno krilate. Šta ćeš, hoće toliko vucaranje po svetu da otupi čoveka.

 Izašla sam napolje, ostavljajući ga da uzme porudžbinu. Međutim, kada sam ušla u obor, imala sam šta i da vidim. Unutra nije bilo ni jedne jedine svinje, jer su sve trčkarale po dvorištu. Brzo sam uletela u krčmu, a i tamo me je čekao šok. Dobrano pripiti gost koji obara ruke sa gostima. Dim mu, izgleda, nije toliko dugo smetao.

- Hajde kreni sa mnom - pokušah da ga podignem sa stolice- Moraš da mi pomogneš da uteram svinje u obor.

- Jeste, pa da i ja postanem jedna od njih. Nisi baš toliko lukava, znaš? - užasno je zaplitao jezikom.

- Samo ustani, Odiseju. I ne brini, jer tebe sam odabrala za muža.

- Nadam se da to ne moram da prihvatim- očajno i bespomoćno je rekao. Govorna mana je odmah bila ispravljena mojom opaskom.

- Ne znam kako da prekratiš svoje tamničke dane sa mnom, osim ako ne počneš da se zabavljaš. Do prispeća telegrama može proći i godinu dana.

To ga je i ubedilo.

GODINU DANA KASNIJE

Izvadila sam mnogostruko presavijen komad papira i stavila ga na sto, tačno na pola puta između nas dvoje. –Tvoj telegram, svetski putniče.

- Čekaj… on je sve vreme bio kod tebe-

-Ne, nego sam ga ja otkucala, da ti bude lakše.

- Hoćeš da kažeš da ga nije ni bilo- uh, kako je sladak kad mu zapne knedla u grlu.

 -Ali zašto sam onda morao da prođem kroz sve ovo? Brak sa tobom, ti, Kirka, čemu sve to?

- Proročanstva moraju da se ispune, znaš. Lakše mi je bilo da te ubedim tako što ću te obmanuti nekim tamo telegramom. Inače, ko zna da li bi ostao. Ovde sve ide po planu. Polifem, Nausikaja, Lestrigonci, sve te glave koje si morao da obiđeš su u vezi. Mi smo organizacija u jakom dosluhu. Slobodan si. I pozdravi mi Tiresiju, nisam ga videla sto godina.

- Ali... ja ne želim da odem. Ne sada.

Pa naravno, kad sam u svom ruhu. Tipičan muškarac.

-          Žao mi je, sine tuge. Bolje da odmah pođeš. Krčma se uskoro zatvara. A ja ne bih volela da te izbacujem.

Filip Pandžić: JEDNOOKI ČOVEKOMRZAC

U zemlji Kiklopa, gde se ne oru polja, a gde sve izniče bez oranja, gde ne postoje zakoni, gde svako gleda svoja posla i gde svi žive mirno u svojim domovima na vrhovima visokih brda u kojima vlada režim patrijarhata, živeo je skromnim životom jedan Kiklop Polifem. Imao je skromnu pećinu i stado ovaca, jarčeva i koza od kojih je živeo. Nije bio naročito druželjubiv, pa je najviše vremena provodio sam. Voleo je to. Često bi sedeo na livadi i uživao slušajući glas ovaca i koza. Bio je pravi zanatlija. U pećinu se ulazilo pomeranjem visokog okruglog kamena koji je mogao da pomeri samo ovakav jedan gorostas, a unutra je bila prava mala fabrika. Sir koji se sušio, posude koje su bile pune surutke, mleka i mlečnih proizvoda, kao i stada već pomenutih životinja krasile su ovaj prostor. Najviše je voleo da muze svoje koze. Čuvao ih je i uživao u njihovom društvu. Nije voleo ljude: „Oni znaju biti teški, zlobni, pohlepni, nadmeni i uobraženi; oni samo gledaju ličnu korist i kako da iskoriste druge...“, mislio je. Nije verovao u njihovu dobrotu, već samo u onu drugu „lošiju“ stranu.

Jednoga dana vraćao se kući noseći u rukama suva drva pomoću kojih bi priredio sebi večeru. U svom domu zatekao je „provalnike“. Upali su mu u kuću i prestravili ga. Želeli su od njega gostinski dar. Jedan Itačanin ponavljao bi mu da udeli ono što gostima udeliti je pravo. „Daj nam darove ti snažni dive! Daj nam gostinske darove ili nečega drugog ti veliki orijašu! Daj grdosijo! Daj! Daj! Daj...“, govorio je Itačanin. To „Daj!“ je odzvanjalo u Kiklopu Polifemu. U njegovoj glavi je došlo do kolapsa. Uplašio se i u naletu straha, koji se polako mešao sa besom, smrskao je glavu jednom od njih. Videvši krv u njemu se probudila krvoločna zver. Nasrnuo je na njih kao bik na crvenu boju. Drao im je kožu, pio krv iz njihovih lobanja, isisavao sokove iz njihovih kostiju i gušio se u iznutricama usisavajući masna creva. Žvakao je meso. Žvakao, žvakao i žvakao. Kidao je deo po deo ljudskog tela i proždirao. Mozak je curio i kvasio zemlju. Nije morao ni da udahne, a već bi ceo jedan čovek nestao sa lica Zemlje. Opijen od krvi kao od vina pao je potrbuške na zemlju i zaspao.

Sanjao je. Dok su ljudski komadići ispadali iz njegovih žutih usta, krv i vino su bojili njegove snove. Teško je disao. Krv vri. Krv. Slatka ili slana, gusta ili retka, kisela ili gorka. Krv. Vino i krv. Ovce. Koze. Jarčevi. Mleko. Krvavo mleko i koze... A onda... Onda mu se u snovima pojavio jedan visoki stari vrač koji je počeo da mu proriče sudbinu. Govorio je: „On je junak! On će te obogaljiti! On je bolji i jači od tebe! Ti si običan varvarin! On je heroj! Ti si necivilizovan, neobrazovan i nekulturan! Ti si zlo! On je junak! On je mudar, hrabar, snalažljiv, jak! Jači je od tebe! Onesposobiće te! Grdosijo debela! Divljaku! Onesposobiće te!“

Užaren maslinov kolac počeo je da cvrči kroz kapak i beonjaču. Polifema je probudio sopstveni krik, a pećina se tresla kao da je udario snažan zemljotres. Krv mu je šikljala iz oka. Mlatio je rukama, udarao oko sebe i vikao! Jadnik se ipak prevario. Sve što je imao, izgubio je. Njegove koze, stada, mleko i sve ostalo više nije bilo tu. Nestalo je. Itačanin koji se spasio od toga da bude hrana u Polifemovom debelom trbuhu pobegao je uzevši mu sve. Jadan Polifem. Možda bi bolje prošao da je ipak saslušao to malo ljudsko stvorenje i učinio onako kako bi bilo najnormalnije. Možda je trebao da veruje ljudima i da promisli pre nego što ga strast za ljudskim mesom ne zanese. Jadan Polifem. A hteo je samo da čuva ovce i da pije mleko. Sada je doživotno pio krv... Ali svoju.

3. MIT, ČUDOVIŠTA

U narednom zadatku, predložak koji ćemo koristiti biće jedan od najpoznatijih i najrabljenijih mitova u evropskoj književnosti: mit o Odiseju. Kao što i sami znate, mnogi autori su u dvadesetom veku kreativno reinterpretirali mit o Odiseju i njegovim putovanjima. Džojs, Crnjanski, M. Pavlović i Margaret Etvud samo su neki od njih.

U našem zadatku, međutim, nećemo se baviti samim junakom, već ćete napisati priču iz perspektive nekog od čudovišta/htonske sile iz Odisejevog mita. Tu spadaju: Kiklop, Kerber, Scila i Haribda, sirene i Kirka.

Kao i do sada, imate maksimalnu slobodu u oblikovanju sopstvenog rada. Vaša priča može biti pisana iz prvog ili trećeg lica; može se direktno doticati događaja u Odiseji, a može govoriti i o nečemu sasvim drugom; možete mit i njegovo čudovište obraditi u žanrovskom diskursu (horor, SF, krimi priča); na kraju, čitavu priču možete, poput romana Uliks, prebaviti u savremeno-simbolički kontekst.

Jedini uslov je, dakle, da junak vaše priče bude čudovište. Šta se menja u izvornom mitu ukoliko napravimo malu izmenu perspektive, i u centar pažnje stavimo "angtagonistu", umesto nama poznatog pozitivnog junaka?

PREPORUKE ZA ČITANJE:
Horhe Luis Borhes, "Asterionov dom"
Neil Gaiman, "I, Cthulhu"

***

Rok za predaju radova je petak, 15. novembar. Ukoliko imate pitanja u vezi sa zadatkom, slobodno pišite ili se vidimo na konsultacijama.

Srećno pisanje!

Anabela Kuridža: KRIVAC BEZ KRIVICE

Nikad nisam voleo raskrsnice. Nisam voleo onaj korak što sledi nakon raskrsnice, nakon pravca u kojem sam morao da pođem. Nisam voleo korak za koji nisam znao znao hoće li koraknuti u visine, ponore ili na isti put kojim sam do sada gazio. Gledajući u njih, strahom ophrvan od onoga što me čeka, znao sam dugo stojati bez hrabrosti za napred, bez mogućnosti za nazad, truleći u sopstvenom beznađu. Znao sam stojati čvrsto sklopljenih kapaka ne videvši dalje od mraka u sopstvenim očima.

„Amelija, ti me prokleto dobro znaš! Amelija, ti znaš koliko nisam voleo raskrsnice, ti znaš koliko sam rasparčan pred ovom... Pred ovom od samo dva moguća izbora. Ne mogu više  Amelija, ne mogu da te gledam!  Ovaj krevet u kome ležiš nepomično i moj je krevet, ležim u njemu kud god da pođem. Amelija, ja sam bolesnik koji hoda, vezan za krevet bolešću od koje boluješ. Osećam  tvoj rak u sebi, rak koji ti jede iznutrice, organe, mozak, jede i sve u meni, čupa, guta, proždire.”

Amelija  me je gledala bledo, prvi put nakon trideset tri godine našeg braka pomislio sam da uopšte ne shvata o čemu govorim, pomislio sam da sam joj prvi put proziran i nevidljiv i da me više ne vidi ni širom raskolačenih očiju.

“Ja, Amelija, moram ovo da učinim. Tebe da ostavim da umreš ovako bedno, to ne mogu. Da tvoj život prepustim Životu? Ne mogu da pristanem na to! Zašto bi stradala od Života Amelija? Stradaj od moje ruke što te je milovala, je li on kada? Poštenije je, ja sam taj koji te voli. Ja sam taj koji ima pravo”

Levom rukom sam držao njenu glavu, a desnom izvukao jastuk ispod nje. Gledao sam je. U njenim razjapljenim očima nije se videlo ništa osim praznine. A je l čovek ostaje u čoveku i kad se praznina useli u pogled? U tom kratkom odstojanju, između jastuka i njenog beživotnog lica, sada je stajao ceo naš dosadašnji život. Put jastuka ka njenom licu brisao je za sobom sliku po sliku, a ja sam znao da će za nekoliko trenutaka od svih tih slika ostati samo jedna smrt, sa druge strane jastuka.

“Ti si to zaslužila, Amelija.”-propustio sam kroz zube i napustio bolnicu.

Šta je posle bilo, ne znam? Hoću li biti osuđen za ubistvo, ne znam ni to? Šta uopšte znači biti osuđen? Udarac čekićem o sto, potvrda na papiru i lisice oko šaka? Ne bih rekao. Ja sam počinio ubistvo, ali… Često sam razmišljao o tome šta je krivica, ima li krivica relevantno pokriće iz svakog ugla? Za mene je biti kriv uvek značilo osećaj krivice pred samim sobom. Ja krivicu ne osećam. Ja sam Ameliju voleo.

Stojim na stočiću, nagnut nad prozorom  potkrovlja našeg stana i gledam u Mesec. Shvatam da se nalazim na još jednoj raskrsnici. Za pitanja da li sam pogrešio, da li bi trebalo drugačije, jesam li na ispravnom putu, na ovoj raskrsnici nema mesta, jer nema ni izbora. Smrt sam uvek video kao jedinu raskrsnicu na kojoj svaki pravac vodi na isto mesto. Guram stočić pod tabanima, omča mi sve više steže vrat, a okvire  sada mojih razjapljenih očiju popunjava praznina. Čovek ne ostaje u čoveku kad se praznina useli u pogled, sada znam. Stojim obešen o Mesečev srp i ljuljuškam se. Rekao bih Vam da pogledate u nebo, možda me vidite tamo. A možda vidite Sebe. Vi biste mi sigurno rekli da sam lud. Ja bih Vam tada rekao: “Nisam ja lud, Vi ste slepi.”

“Ja, Amelija, nisam mogao da trulim u zatvoru bez osećaja krivice, ne… Ja nisam mogao dozvoliti Životu da mi sudi.  Ja sam, Amelija, sudio Životu.”

Тијана Ненадовић: 313

„Нешто јако чудно сам синоћ видела“, кренула је да прича собарица и улетела брзо у собу остављајући да врата залупе за њом.

„Шта се десило, Марлин“?! – забринуто упита Натали, њена пријатељица која ради у хотелу преко пута.

„Пођи са мном, морам нешто да ти покажем.“ Рече собарица и ухвати Натали за руку.

„Где идемо“?! „Где ме водиш“?!

„До своје собе.“

Када су стигле испред собе, Марлин погледа лево, а затим десно, откључа врата и гурну Натали унутра. Брзо затвори врата за собом и закњуча их.

„Ко је ово“?! Упита Натали, након што је видела непомично женско тело на кревету.

„Све ћу ти испричати, али мораш прво да учиниш нешто за мене.“

„Говори, Марлин, јеботе“!

„Бојим се да су ме видели синоћ када сам је износила из собе. Молим те иди до продавнице купи фарбу и маказе. Вечерас ћеш бити задужена за мој изглед.“

Натали је остала још пар минута да гледа у девојку на кревету, затим се окренула и отишла без речи. Собарица је остала да превија ране ове безимене девојке надајући се како ће се сваког тренутка пробудити. Док ју је посматрала стално су јој пролазиле слике тог призора када је ушла у собу и видела је завезану и крваву на столици. Питала се одакле је доспела ту и шта би било да се није вратила по ствари. Њен ток мисли је прекинула куцњава на вратима. Марлин се тргла и срце поче лудачки да јој лупа.

„Ја сам, Натали, отвори ми.“

Натали уђе бесно у собу и баци све на сто.

„Говори“!

Марлин узе фарбу и маказе из кесе. Довуче једну столицу и седе.

„Шишај ме.“

Након сат времена завршиле су сређивање фризуре. Марлин није личила на себе. Имала је кратку црну косу. Изгледала је старије и озбиљније.
Док ју је Натали фарбала, она јој је испричала шта се десило.

„Синоћ када сам завршила смену видела сам да ми нешто од опреме фали. Помислила сам да сам заборавила на последњем спрату. Када сам се попела да узмем, није ничег било. Док сам распремала собе на једном од спратова имала сам осећај да ме неко посматра. Кад год бих се окренула не бих видела никог осим људи који улазе и излазе из лифта. Шетала сам по ходницима као луда. Горе-доле и ништа. Таман сам помислила да одустанем када сам прошла поред собе 313. Врата су била полуотворена. Пришла сам ближе њима и провирила. Два висока мушкарца обучена у црно одело међусобно разговарају. Један се окренуо ка вратима и ја сам се уплашила и побегла иза стуба. Мислим да ме нису видели, само су изашли из собе и закључали је.

Када сам била сигурна да су отишли кренула сам да тражим кључеве од собе 313. Брзо сам откључала и ушла. У соби на столици сам затекла њу. Била је завезана некаквим канапом, сва у модрицама поцепане одеће и крвава. У устима су јој биле крпе које сам приметила да ми фале. Одмах сам је ослободила и замолила да крене за мном. Била је на ивици снаге, али је могла да се креће. Одвела сам је до своје собе и цело вече сам била уз њу. Није пуно причала, а када би рекла нешто било би неразумљиво. Има чудан нагласак. Чућеш када се пробуди.

„Како те нико није видео“?

„Не знам, није било никог у ходницима. Ја нисам излазила из собе до сад. Знају како изгледам и сигурно ће посумњати у мене.“

У том тренутку неко покуца на врата.

„Отвори!“ узвикну мушки глас. И настави да лупа.

Натали је почела да паничи. „То су они. Убиће нас све.“

„Ти ћеш бити ту са њом, не отварај врата и не излази док ти ја не кажем. Ако чујеш врисак, позови полицију.“

Марлин се упутила ка тераси.

„Марлин, нећеш ваљда да скочиш“?

„Не буди смешна, разговарала сам синоћ са људима у соби поред. Зготивили смо се једном приликом док сам распремала собу. Фини људи. Обратила сам им се за помоћ, знају да ћу доћи. Само ћу прескочити терасу.“

Марлин је изашла из суседне собе и угледала оно што је очекивала. Два човека која су покушали да изврше злочин над невином девојком.

„Кога тражите, господине“?

„Једну пријатељицу, она треба да иде са нама на ручак. Да ли сте је видели можда.“

„Не, у тој соби нема никог. Јутрос је једна девојка отишла, видела сам да носи кофере.“

„Каква кучка.“

Погледали су се између себе и кренули су да оду у том тренутку врисак из собе.„Кога лажеш“?

Један је кренуо да разваљује врата, други ме је прибио уз зид ухватио за врат и кренуо да дави.
Нисам имала снаге да вриштим. Нисам имала снаге да се опирем. Био је сувише јак. Понестајало ми је ваздуха. Пролазиле су ми Наталине речи кроз главу „Све ће нас убити.“ Али су се врата лифта отворила и изашла је полиција. А ја сам пала на под без свести.

Након неког времена будим се у хотелској соби. Окрећем се лево-десно. Нигде никог. Гледам на сат 06:40... Палим ТВ и крећу вести... „Нешто јако чудно сам синоћ видела“ кренула је да прича собарица, а ја сам се сетила свог сна.

Tamara Hak: HEMIJA

Ležali su na proplanku u samom središtu šume, i dok su se zraci sunca probijali kroz guste krošnje drveća, posmatrao je njene oči koje su se, podstaknute nemirnim snopovima svetlosti, menjale. U kratkom vremenskom periodu, pretpostavljao je, više u njima neće videti boju dužica, već će se ona stopiti sa crnilom zenica. I stopile su se. Onda se promeškoljila i  protegla. „Koliko još treba da čekam?“ – promrmlja u pola glasa, što iz njegovih grudi probudi krkljavi osmeh. „Ne moraš više da čekaš, dešava se“ – i uistinu se dešavalo, iako ona sama to isprva nije mogla da primeti. Prolazili su minuti, a činilo im se da je vreme stalo. Posmatrao ju je kako drhtavim prstima rovari po torbi, dok najzad iz nje nije izvadila flašicu vode i otpila nekoliko krupnih gutljaja. „Pleše mi se“ – potom reče i ustade kako bi napravila piruetu oko sebe, te još nekoliko nesigurnih pokreta, da bi se naposletku srozala na stražnjicu uz tiho „uh, dođavola“.

Šuma je bila lepa. I to je mala reč za prizor koji se nalazio oko njih. Ona bi upotrebila reč čarobna. Bilo je leto i bilo je toplo. Lišće golemih, prastarih hrastova šuškalo je na laganom letnjem povetarcu, a negde iz krošnji čuli su se potmuli zvuci šumskih insekata i ptica. Isti ti hrastovi su, u tom delu šume, činilo se, uzmakli kako bi čistina ostala u obliku savršene kružnice, zbog čega je dodatno izgledala nezemaljski.

Potom se stropoštala nazad na šumsko tlo, a on je nastavio da promatra nju, dok je ona pružeći ruke ka nebu, promatrala masivne, bele oblake, diveći im se. „Kako je lepa ona ptica“ – reče, prstom i pogledom i dalje prateći običnu svraku koja je proletela. „Želim opet da plešem“ – ustade, ovaj put znatno manje nespretno nego prvi i pružeći ruke ka njemu, pozva ga da ustane. Ne baš zadovoljan, čini kako je njoj po volji. Dodir beše i topao i hladan, što je na tren začudi. Nigde nisu postojale hladnije ruke od njihovih, niti topliji i nežniji dodir. Zaboravila je da je  želela da pleše, dodir sa drugim telom preusmerio je njene misli, te iz nje navali bujica reči. Govorila je brzo, preplićući jezik, čemu se u prvi mah i sama začudi, a potom odluči da ne želi da se obuzda. Govorila je dugo, dok joj jezik, umoran od preplitanja,  najzad ne utihnu. Tada prosto podiže ruke, te u trenu u kom odluči da ga zagrli, to i učini. Oseti da je sve što je ispravno fizički kontakt, te se sve u njoj povinuje toj želji. Oseti, potpuno uverljivo, da i on deli njena shvatanja i osećanja. Najzad, oseti kako se sve oko njih slaže, i kako se oni stapaju.

Proplanak je odisao magičnošću. Travnjak, savršeno kružnog oblika, bio je prošaran nebrojenim maslačcima i belim radama. Kako se nalazio u samom srcu šume, sa svih strana okružen onim silnim hrastovima, za sunca je bio prijatno nezaboravan prizor. Za meseca je ostajao očaravajuć, samo se ponekad čuo huk kukuvija u krošnjama.

Ležao je pored nje na travi i posmatrao je, svu prošaranu senama, a svetlucavu od mesečevog sjaja. Uvijala se u pokušajima da se protegne, istegne svaki pulsirajući mišić u telu. Osećala je umor, ali nije bila umorna. Poželela je da zeva, i u sledećem trenu već je to i činila –  “ovo je tako prijatno” - izusti.  Zevala je iznova i iznova, sa svekolikim uživanjem, da su potom suze krenule da joj se kotrljaju niz obraze. Naposletku, posmatrao ju je usnulu, mirnu i bledu, bezbrižnu – a onda se i on stropoštao kraj nje i zatvorio oči.

Sara Matin: HEMIJA

Palermovsko nebo ostaje u očima dok se Palermo spušta u podzemlje. Oduvek je bio kameno telo Italije koje diše. Pre mog ulaska u katakombe Kapucinera, priroda me je podsetila na ono što tražim i pokazala mi kako je izgledala njegova smrt.

Tri ptice letele su u neprekidnom trouglu. Zrak Sunca prolaskom kroz trougao uvukao je unutrašnji vazduh i pribio tri ptice uz svoj zračni vrh. Stvorio je tirsus čiji su one postale ukras. Ptice se nisu skamenile. Zrak je precizan i ponovio je proces sa tri ribe na dnu voda. Ribe su same prišle zračnom dnu. On je svim srcem želeo da ga uzme u ruke i sad ne prestaje da svetli.

Počela sam da se spuštam. Silvestro da Gubbio prvi je fratar kog su balsamovali i on stoji na početku ovog sicilijanskog fenomena. Ostalih osam hiljada mrtvaca položeno je uz zidove. Skeleti su im postavljeni u različite položaje, a ogoljena lica pokazuju zauvek zabeležen poslednji trenutak. Problem sa italijanskom uglađenošću je što opterećuje. „Dajte nešto francusko, nemačko“, rekao bi čovek sa snažnim jezičkim osećajem za svet. Dajte te jezike što tumbaju svetove svojim konstrukcijama, što nisu tako melodično perverzni i dosledni. Ipak, Italija je ovaj put ozbiljno ukrasnim slovima sebe upisala u civilizaciju.

Tela su podeljena po hodnicima. Nećemo biti naivni i pomisliti da su posle smrti svi isti. Zato hodnici katakombi predstavljaju različite kategorije: muškaraca, žena, devica, dece, sveštenika, monaha i profesija. Neki od skeleta postavljeni su u poze. Ta fiksirana tela, te fiksirane kosti u prostoru ispod zemlje, oda su konačnosti, materije i dodira. Jedan izduženi skelet dok je imao mesa na sebi rezervisao je svoje mesto da njegovi bližnji mogu da mu se mole kao jednom divnom statusnom simbolu. Devica u levom ćošku intimnog hodnika toliko je rascvetala i sveža. Svako od njih iznad sebe ima oreol od niza asocijacija. Oni su ovde zbog drugih, voajera koji prolaze.

Ja sam ovde jedina živa, ali sam tu zbog nekog drugog. Mummia piu bella del mondo ili Rozalija Lombardo, umrla je sa dve godine od pneumonije ((Emocionalna anatomija povezuje pluća sa tugom. Na svakih par vekova Vergilije izađe iz svog džaka i kao mala bela gospa odlazi do hartija i menja stihove svoje ekloge. Svet sada očekuje zlatnu devojčicu. Priča se ponavlja. Male zlatne Kordelije rađaju se i žrtvuju se za svoje očeve. Očevi plaču i hoće da ih očuvaju. Obično u obliku materije.)). Njen otac, Mario Lombardo, želeo je svoje krhko žensko dete da sačuva od prirodnog procesa raspadanja. Pri susretu sa smrću, obraća se hemičaru Alfredu Salafiji. Salafija balsamuje Rozalijino telo. Ona isijava iz podzemlja Palerma sa očuvanom kožom, organima, kapcima, trepavicama i kosom.Velika tajna balsamovanja nađena je posle nekoliko decenija u rukopisima Salafije. Čitamo-krv bi trebalo zameniti rastvorom formalina, a za balsamovanje je potrebna i so cinka, alkohol, salicilna kiselina i glicerin. Eto ga, hemija naša nasušna. Šta je ono priroda htela da mi kaže?

Kako god, poslednji dan u Palermu razmišljala sam šta mogu učiniti sa svim ovim materijalom. Rastko Petrović propustio je neke bitne detalje u svojim putopisima sa Sicilije. Možda bi trebalo sagledati Italiju u očima onog Drugog. Ah, koliko sreće i veselja bi bilo u akademskim krugovima.

Kada sam stigla u hotel,  htela sam da sednem za sto, kako bih napisala jedan lep apstrakt. Međutim, izvadila sam iz kaputa papir koji sam pronašla pored staklenog kovčega Rozalije. Potpuno sam zaboravila na njega. Stvar sa ovim papirom takva je da su na njemu bili stihovi potpisani imenom oca mrtvog deteta.

Osetila sam sram jer sam suviše tumačila svet. Sve su relacije svete, ali koga se to tiče. Otišla sam iz Palerma sa dve dužnosti-da nikad ne oprostim smrt i da nikad ne prestanem čitati poeziju:

Sei il mio raggio di sole

Ti si jedne noći pokrstila sve bogove
i oni su verovali u tvoje obličje.
Ja sam verovao u tvoje kretnje i hodove,
da svi su oni svetački i bola svetlo naličje.

Osam hiljada Palermovih mrtvaca
drhtalo je dok si se kretala ka njima.
Ja te se sećam pre svih svetova i znam-
svetlost je tvoja pogubna,
i gornjima, i donjima.

Tebe samo smrt razume.
Da te meni obasjeni, razumela te celu.

A ja sam te noći stao umermerljen,
raskolačen beonjačama pokazivao-
ovako se cveta.
O da znaš samo kako si jedne noći umrla,
ja sam morao za tobom.

Mario Lombardo

Jelena Arsenović: JUGLANS REGIA

„ Nikada nisam voleo raskrsnice. “ - pisalo je unutar oraha.

Umesto jestive rezge nalazim nejestivi papirić. Ništa mi nije jasno. Tako sam se pomučila da razbijem  moravca,  inače pravog mekušca svoje nesalomive vrste. Htela sam čak i da se manem uzaludnog posla i da ga prepustim vevericama da mu sude. Samo što sam zamahnula rukom da ostvarim naum, moravac se prepolovio.

-          „ Nisi morala da budeš tako gruba. Učtivo pitanje bi bilo sasvim dovoljno. “

Oh, sada umišljam da mi se orah obraća. Nije trebalo da jedem kozare, nikada nisi načisto sa njima. Dok sam se borila sa mislima, osetila sam dodir lista na svom ramenu. Okrenula sam se i ugledala orašasto biće, izrazito tamnih očiju koje mi se osmehivalo. Zlatni odsjaj njegovog tela upotpunjavale su sitne tamne linije. Vešto isprepletane, u kotlinama i brdašcima stvarale su mapu ljudske civilizacije. Takva lepota jezgra! Splet grana činio je njegove ruke i noge, koje su bile obavijene listovima. Ispod ljuske na glavi nazirale su se zelene rese. Miris koji se oslobađao iz njegovih listova sa svakim daškom vetra, stvarao je oko njega zelenkasto - srebrni omotač. Gledala sam u njega sa čuđenjem i velikom znatiželjom.

-          „ Izvini ako sam te uplašio,  moje ime je Juglans Regia. “

Opijena mirisom, ništa nisam odgovorila. Osetila sam kako se listovi uvijaju oko mene i odnose me u neki drugi svet. U aleji oraha ostaju zelene zvezdice koje svedoče da je On bio tu. Nisam  uspela da razaberem šta se dešava, a već smo se našli na odredištu.

-          „ Čvorište ljudske  civilizacije čeka da ga upoznaš. “ - rekao je razdragano.

Ispred mene se nalazilo ogromno klupko iz koga su se u svim pravcima osipale niti koje su tkale raskrsnice. Bilo je to pravo čvorište života zamršeno i isprepletano mnogim žilama kucavicama. Pogledom bih pokušavala da ispratim život jedne niti, no to je delovalo nemoguće. Uvek bi se vešto skrila među drugim nitima, kada bih pomislila da se prekinula ona bi se ponovo pojavila. Kada želimo da odustanemo, spremne su da nas pokrenu. Čuvaju iskru da ožive novonastalo zgarište. Rasplamsano sada hrli u nove pobede.

Iz  razmišljanja prenuo me moj čudnovati prijatelj, dajući mi svitak.  Nejestivi papirić ovako mnogo bolje izgleda. Pergament sa čarobnim rečima koje čekaju svoj nastavak. Koliko li samo priča krije. Sijaset neobičnih, radosnih, tužnih, pravih ili pogrešnih  koje su promenile ljude i njihov pogled na svet. Raskrsnice oduvek nose u sebi nešto mistično, tajanstvene su, nikada  ne otkrivaju sve. Jedan put biramo, ostali su nepoznati.

-          „ U svitku se nalazi život od prapočetka do iskona. Dozvoliće ti da vidiš sve, no koliko ćeš razumeti je do tebe. Sama moraš odabrati svoj način čitanja. “

Svitak je izleteo iz mojih ruku i počeo polako da se odvija. Reči su izletale poput jata ptica gradeći oko nas vrtlog pun putokaza, koje je trebalo slediti. Videli smo prošlost i budućnost neodvojive od sadašnjosti. Delovalo je nestvarno čitati istoriju ljudskog postojanja, istovremeno jednostavnu i komplikovanu. Ključevi su svuda oko nas, mi smo interpretatori i kreatori nekih davnih minulih i budućih nenastalih vremena. Trebalo je  uhvatiti ključ i potražiti njegova vrata jer ,, kad god se vrata otvore počinje novi život.“

***

Otvaram oči, ponovo se nalazim u aleji. Juglans stoji pored mene i sa smeškom mi govori:

-          „ Putevi su povezani, ne postoje ravne linije već krugovi koji nas povezuju i dokazuju da su daljine ustvari nama nevidljive krivine. Stvori prostor da upišeš svoj krug. Do skorog viđenja!“

-          „ Do skorog viđenja!“

Nestao je u lahoru zvezdica, a kao jedini trag ostao je veliki moravac. Sada se u njemu nalazila prava i veoma ukusna rezga. Moja nepca su okusila zlatno jezgro civilizacije. Dok sam sakupljala orahe sa zvezdicom u kosi, pala mi je jedna misao na um: „ Ima knjiga iz kojih saznajemo sve, a ipak na kraju ne shvatamo ništa.“  Tako je i sa raskrsnicama, donose novine istovremeno odnoseći starine, zato ih mnogi ne vole.

Татјана Кнежевић: 00:36

,,Нешто јако чудно сам синоћ видела“, кренула је да прича собарица. У хладној полицијској станици одзвањале су њене речи. Инспектори су помно посматрали сваки њен покрет, надајући се да ће доћи до праве истине и тако решити мистерију собе 666 која траје већ годинама.

-Тог дана  сам дошла на посао као и обично у 15 сати. Девојка која је са мном први пут радила, предложила је да се поделимо по спратовима. Ја сам преузела прва три спрата док су њена обавеза била последња три. Напомињем, тада ми ништа није деловало сумњиво. Почела сам од уобичајеног сређивања, мењање постељине... знате како то већ иде. Око 20 часова сам завршила све своје обавезе и отишла сам у нашу просторију за собарице да се одморим. Међутим, тамо нисам затекла Мери Ен. Помислила сам да јој је потребно више времена, јер је нова, и спустила сам се на кревет. Када сам устала, ње и даље није било. Потом сам кренула да је тражим.

-Да ли сте приметили нешто необично? –упитао је један од инспектора.

-Не, одговорила је она, осим што ње није било.

-Наставите своју причу.

-Дакле, кренула сам да је тражим. Обишла сам свих пет спратова, али од ње ни трага ни гласа. Када сам се попела на шести спрат, обузео ме је неки чудан осећај хладноће, као да је температура за пар степени била мања. Дозивала сам је јер сам знала да на том последњем спрату нема никога, да су све собе слободне. Док сам пролазила поред собе 666, учинило ми се да чујем неке гласове. Покуцала сам, али одговора није било. Мислила сам да умишљам и наставила сам даље, када сам поново чула још јаче гласове који допиру из исте собе. Све то је ледило крв у мојим жилама. Одлучила сам да уђем. Било је откључано. Ходник је водио право до централног дела собе. Ходала сам полако и гласови су постали све тиши. Када сам стигла до краја, угледала сам Мери Ен како стоји у углу и гледа у огледало. Глава јој је била нагнута на једну страну, и глас јој је био другачији, као да није био њен. Говорила је на неком језику који нисам разумела, али ме је подсећао на латински. Обратила сам јој се: ,,Мери Ен, шта то радиш?!“, али она није одгворила, као да ме није ни чула. Када сам јој пришла и ухватила за руку, она се само тргла и рекла како је све у реду и да је вероватно месечарила.

-Да ли Вам је још нешто рекла?

-Није, замолила ме је да сиђемо доле у нашу собу, како би се одморила, а и ускоро је био крај смене.

-Да ли знате где је Мери Ен отишла након посла?

-Заиста не знам, нисмо биле толико блиске. Она се запослила пре пар дана у нашем хотелу. Зашто ме то питате?

-Мери Ен је ноћас пронађена мртва.

-МОЛИМ?!

-Пронађена је у соби 666 и према извештају патолога смрт је наступила око 36 минута после поноћи.

-Шта се десило? Како је умрла?

-То још увек покушавамо да откријемо.

Инспектори јој износе слике. Тело Мери Ен је било унакажено и налазило су унутар једне наизглед обичне звезде, која је била окружена некаквим чудним симболима.

-Забога, шта је ово? Шта ово значи?! –уплашено је упитала собарица.

-Надали смо се да ћете нам Ви то открити јер се овакав случај десио пре 13 година у истој соби под неразјашњеним околностима.

Након завршеног саслушања, преплашена жена се вратила у хотел и дала отказ. Међутим, следећег дана, инспектори су поново били на задатку. У соби 666  пронађено је тело унакажене жене. Била је то собарица. Према извештају патолога, смрт је наступила око 36 минута после поноћи.

Tamara Radević: IZMEĐU SNA I PARKOVA

„Nikada nisam voleo raskrsnice“, rekao je zamišljeno, držeći je za ruku. Začuđeno je pogledala u plavu talasastu kosu dečačića. Imao je ranac u obliku pečurkice. Upitala ga je zašto. Ne „otkud ti to“, nego „zašto“. Pogledao je nebo-plavim očima. „Tamo se okupljaju veštice...“, izgovorio je drhtavim glasićem i priljubio joj se uz nogu. Pre par minuta pokupila je sina iz vrtića. Čekali su da se upali zeleno svetlo na semaforu na raskrsnici koja deli dva parka, kao strašan most pun bučnih prljavih čudovišta sa svetlećim očima.

Put do kuće su dva parka, koji više liče na šume. Nebo se jedva vidi od krošnji. Na jednoj klupi u parku bliže vrtiću uvek sedi onaj deka i hrani golubove. „To su njegovi golubovi, ali malo i moji. Jako ih volim!“, govori dečak majci skoro svaki put kada prođu pored dekine klupe. Drveno igralište i to sa kućicom na drvetu nalazi se u onom parku bliže njihovoj kući. Odatle, iz kućice dečaćić svojim malim dvogledom posmatra ptice. To će da radi i kada poraste. „Ja nemam krila kao ptice, ali ni Petar Pan nema, pa opet leti! Samo mi treba malo vilinskog praha, a možda... Možda mi izrastu krila od toga!“, rekao je dečak za vreme nedeljnog ručka (taj dan je gledao Petra Pana). Oduševljava se jesenjim bojama. Narandžasta mu je omiljena, kaže da ga podseća na mamu. Mama ima takvu kosu. Uskače u gomilu suvog lišća čim je vidi,  i bude presrećan kada izađe iz nje a šuškavo, šareno lišće mu ostane u kosici ili jakni. Ako je jako hladno i na kariranom šalu i vunenoj kapi sa pufnicom.

Primetila je da je ćutljiv dok su koračali kamenim putićem kroz park. Ovo je jedan od malobrojnih puta kada nije zastao pored deke sa golubovima da posmatra prizor sa blagim i nežnim osmehom na licu. Pomislila je da je samo sanjiv, čitav dan je oblačno. I nešto ružno je sanjao noćas. Nije mogao da se seti šta. „I bolje je da se ne seća“, pomislila je dok mu je pevala uspavanku.

„Tamo se okupljaju veštice...“ i suze su potekle iz sivih oblaka dečakovog neba. Oteo se jecaj jak kao grom. Zeleno svetlo. Ona je privila na grudi svoje dete ne pitajući ga ništa dok su prelazili zebru koju pregazi previše automobila dnevno. Držala ga je čvrsto i ljubila u kosicu prelazeći drugi pešački prelaz. Sela je na klupu sa njim u krilu, smirio se. „Mama je tu“, pomisli on a reče ona. „Tamo se okupljaju veštice“, rekao je ponovo, ali tužno.

„Zašto?“ pitala je dok je pokušavala da shvati zašto je drugi put pitala „zašto“ umesto „otkud ti to“ (sećala se kada su njeni roditelji nju ismevali kada bi odgovorila na pitanje koje svom detetu možda baš iz ovog razloga nije postavila. Udahnuo je duboko i počeo tiho: „Kuca jedan je došao do ograde. Bio je velik i crn. Pitao sam vaspitačice da li mogu da ga puste da uđe da se mazimo ali nisu htele. Rekle su da je opasan. Ja sam ga mazio svejedno, bio je tako mekan. Ispričao sam mu zašto sam jako tužan.“ „Sunce moje... Pa zašto si bio tužan?“ brižno ali i pomalo uplašeno ga je pitala, vlažnog pogleda. „Tužan sam jer bio golub jedan na putu onom velikom. Bio je krvav. Nije se pomerao. To sam video kada me je tata vodio u školicu. Bio sam velik kao on i nisam plakao dok nisam stigao i dok nisam pobegao od mojih drugara, da mi se ne smeju. Onda smo jeli sendviče i onda sam se mazio sa kucom. Jako je sladak. Možda ćemo ga videti sutra. Baš bih voleo to.“, osmehnuo se rekavši ovo, i već je zamišljao kako će ga taj isti crni pas čekati tamo. Ili će možda doći posle užine.

„Veštice su zle i rade ružne stvari. One su ga ubile jer im je trebalo pero za neki otrov. Golubovi imaju baš lepo perje. A taj put je grozan kao i one. I ti automobili (čudovišta) od kojih me bole uši. Još i smrde. Sigurno se ne bi sastale tamo gde je cveće i lišće. Tamo deka čuva golubove“, uozbiljivši se dodade dečak.

„Tako mi je kuca šapnuo.“

Павла Бањац: ЦРНОРИЗАЦ

За пет недеља и пет дана, стровали се на Дом наш, Божији, дожд, и тридесет и пет недеља не престајаше. И изли се слатководно корито на иконе и олтаре нам наше, а браћа моја што пливати не умеше, молећи се у ондашњој води животворној, сада опело један другом певаше. Осморицу Посејдон у нешто што на ’ад личаше, брату своме послаше, а овај нас тамо у вирове разделише.

Када ме на земљу ми непознату спустише, браћу моју са мном не искрцаше, већ барку ка западу запутише. Дожд се тог трена од неба расташе.

Дугу ми, једва некако, очи које на свећу у мраку навикнуте, разазнаше, а у подножју њеном нешто што на темеље некакве личаше.  Из темеља се у круг степенице низаше, свакојаке лавиринте у висину сачинаше. Крова, над темељом, не бејаше.

Како ми ноге саме од себе корак један начинише, још се куле две са десне ми се стране појавише, корака три још ове направише и четири ми се, слева, исте онак’е куле причинише.

Над њима нешто налик лицима људским бдише.         

Кад се једном од њих, усне моје воде жедне, саме од себе обратише, овај ми са три прста Света протрљавши на нешто указаше. Речи моје одбише, као да их ни зере не разумевше. Следећи, на исти начин од мене главу окренуше.

Кад наједном, очи ми већ избечене, страно нешто приметише: Они један другом, као неми, писмене поруке некакве делише.

Кад учиних како и они чинаше, грохотом се смејати стадоше, за стомаке им се пуне руке њихове придржаваше. Очи ми већ пале, потом, свакојаке главе људске на порукама разазнаше, а руке ми слабе, саме траљаво прецрташе. То им смех ужасни само погоршаше. Тек када бројеве поред глава прецртаних угледаше, поруку моју себи узеше, но оно што на њој писаше, не испунише.

Уместо да по молитвама ме узалудним назад у Храм однеше, на Куле врх ме послаше. Черну ми тамо ризу узеше и човеком прогласише.

Лопату ми у руке дадоше и Храбрим прекрстише.

Зар то они мене у Вавилон затворише ?

Milan Tica: STAR MANIA

Pre nego što su telo Robina Ferdvazena izneli iz zagušljivog sobička, pustili su Star dreamer da sam govori.

Pod nebeskim svodom vijugala je tišina šireći svoj plašt bulevarima i ulicama usnulog Amersforta. Ponoć je tek zazvonila, a glava Robina Ferdvazena bila je duboko zaronjena u krilo Super Smart jastuka. Osmejak se nazirao iza gustih uvijutaka koji su padali preko usana kao grane tužne vrbe preko prozora nekog opustošenog zdanja. Premda je pametni jastuk imao sve pesme ovog sveta, sijaset audio knjiga i stotinak radio stanica, Robin je pred spavanje najviše voleo pustiti zvižduk svog strica Euripida koji bi ga tako suptilno uveo u zonu snova. Na Robinovoj levoj slepoočnici nalazio se delić utisnutog implanta povezan sa njegovom sinapsom, što je omogućavalo audio-vizuelno beleženje snova. Mladić bi s jutra bio probuđen najprefinjenijom klasičnom muzikom, koju je emitovao alarm pripojen jastuku – čiji senzor nije dozvoljavao da muzika stane sve dok Robin ne podigne glavu kao signal da je ustao. Potom bi uzeo stereo-upravljač i samo jedan klik bio bi dovoljan da ponovo uplovi u snove čijoj se nepodnošljivoj senzualnosti opirao do pre nekoliko minuta. Doduše, ovog puta, sasvim svestan, ali bez ikakve upravljačke moći. Veliki difuzni ekran bi bljesnuo i rekapitulacija odsanjanog bi startovala. Svako ko je imao Star dreamer znao je da je to neka vrsta sajber droge, i da je sama pomisao na odvikavanje suluda, iako je već niklo nekoliko rehabilitacionih centara koji se bave ovom vrstom pošasti. Pomama za gledanjem iluzornih projekcija iznova, iznova, iznova postala je jedna od doktrina modernog društva, a imenovana je kao Star mania. Robin Ferdvazen je bio jedan od novih uživalaca ove aparature, ali tragovi zavisnosti mogli su se uočiti već nakon prvih nedelju dana. Čovek koji je vrdao od sna, postao je čovek koji mahnito vapi za istim. Tripozne i nedefinisane slike šibale su pred očima koncentrisanog Robina, podstičući nadražaj svake pore na posmatračevom telu, svojim nadnaravnim sadržajem. Ono što je nekada bio neuhvatljivi san; jedno zlo koje iščezne iz vidokroga za tren oka poput jasne fotografije koja se uguši u odajama mračne komore, sada se pretvaralo u žive, fluidne slike, koje su igrale pred očima svog začetnika. Svaki put kada bi odgledao sveže pečen produkt svojih snova, koji nekada nije dosezao ni do 10 minuta trajanja, Robin bi, nezasićen sažvakanim, hirovito uzviknuo: – Ik wil meer! ((Holandski: Želim još!)) – i pogledao sve još jednom. Međutim, sve ovo zapravo nije bio toliki problem, čak se moglo smatrati zdravom zavisnošću, stimulansom ili željom da se dublje zađe u problematiku snova. Ali ono što je usledilo bilo je pogubno po Robina, jer se u traganju za novom dimenzijom sanjanja morala podneti žrtva.

Star mania je uzela maha onog trenutka kada su konzumenti ovog izuma počeli da stimulišu svoje sanjarije tako što bi unosivši opojne supstance, sanjali, kako se posle ispostavilo, duže i maštovitije. Na površinu su izvirale najpotisnutije tajne, ali i najgenijalnije ideje, budući da je jedan od najpopularnijih filmskih blokbastera iz prošle godine začet na baš ovaj način. Eksperimentalni narkotici su preplavili tržište, ali su sa istog i stihijski nestajali poslednjih meseci, te završavali po želucima i mozgovima ostrašćenih uvažavalaca snoviđenja. Ovom ekstremnom trendu podvrgao se i Robin koji od prekjuče upražnjava narkotike koje nazivaju Mood ((Nastalo ukrštanjem reči Mooie (hol. Lep) i Droom (hol. San) )). Prethodne dve noći sanjao je masno i učestalo, ali tokom ove, kada je tišina zavladala svakim kutkom grada, Robin je usnio nešto što je izazvalo nemir koji se oslikavao na njegovom licu i puštao korene po celom telu. Kapljice gorkog znoja ošurile su ga po usnama, te se prenuo iz košmara sav ustreptao i zajapuren. Osećao je mučninu i blagu vrtoglavicu, ali je sve to zanemario, te napipao stereo-upravljač koji se nalazio ispod kreveta, ščepao ga i uperio ka ekranu, iako nije bio siguran da ponovo želi proživeti iskustvo iz sna. Spustio je glavu na jastuk, nagrnuo pokrivač ostavivši mesta tek toliko da oči vide dešavanja na ekranu.  

Sledećeg dana, komšije su satima slušale kako se iz Robinovog stana ori Mađarska rapsodija broj 2, Franca Lista i kako vremenom postaje sve glasnija i glasnija. Bilo je očigledno da senzor alarma nije registrovao podizanje glave sa jastuka i da nešto nije u redu sa Robinom. Odlučili su da pozovu policiju. Kada su se organi reda pojavili i provalili u stan koji je zapravo bio jedna skučena, zagušljiva prostorija puna tehnoloških uređaja, ugledali su nepomično telo mladića čija je glava bila zavaljena u jastuk iz kog je treštao List, nesvestan da već satima pokušava probuditi mrtvog čoveka. Pozvana je hitna pomoć, a dežurni lekar Vermingen je kao uzrok smrti proglasio moždani udar, ali radi detaljnih analiza, telo je moralo na patologiju. Ipak, inspektor koji je stigao u međuvremenu, primetio je da je preminuli upražnjavao Star dreamer čiji je ekran ostao uključen. Budući da su ekran i imlaplant na Robinovoj slepoočnici bili povezani i da jedno bez drugog nisi mogli funkcionisati, inspektor je predložio da se na licu mesta pregleda poslednji snimak snova koji bi koliko-toliko pomogao pri razjašnjavanju iznenadne smrti. Tako se i desilo: Pre nego što su telo Robina Ferdvazena izneli iz zagušljivog sobička, pustili su Star dreamer da sam govori. Uređaj je emitovao ono što se i očekivalo; mutne slike i nedefinisane zvukove. Nazirala se nekakva litica, sve je bilo u magli, preplitali su se zvukovi zvižduka i brujanje morskih talasa. Međutim inspektoru je osoba koja se prva pojavila na ekranu odmah bila poznata, te je u jednom trenutku ushićeno izustio: – Het is Euripides! ((Holandski: To je Euripid!)) – misleći na Robinovog strica koji već godinama služi zatvorsku kaznu zbog ubistva. Snimak je polako odmicao, a sve je ukazivalo na to da je Robin sanjao događaj od pre 7 godina, kada je jedan čovek usled rasprave gurnut sa litice, te da je Euripid proglašen krivim. No, u snimku ne strada pomenuti čovek, niti se pojavljuje, već Robin gura Euripida koji nestaje u provaliji. Prisutnima koji su gledali snimak se sve ovo učinilo isuviše konfuzno, te su odbili su da na bilo koji način povežu sa smrću čoveka čije telo su upravo izneli iz stana.

Ipak, Robin Ferdvazen dok je gledao snoviđenje koje se odigralo na poprištu užasa, nije bio tako hladnokrvan. Štaviše, on je goreo. Nije više mogao da napravi jasnu razliku između projekcija, snova i stvarnosti. Sad je video svog strica Euripida kako u kutu sobe stoji zviždeći ono svoje tako zlokobno i uznemirujuće. Mogao je da čuje zvižduk koji je bio živ, sasvim suprotan onoj bezbrižnoj melodiji iz jastuka koja mu je tanano klizila niz ušne školjke dok je odlazio u svet snova. Halucinacije su bivale sve jače i jače, a Robinova genetska predispozicija za moždano oboljenje u kombinaciji sa narkoticima i Star dreamer uređajem dovela je do preforsiranosti moždanih kapaciteta i izbacila na hrid prvu žrtvu Star manije.

Danilo Kovačević: NE SMIJEM

Nikada nisam voleo raskrsnice. U njima nema ničeg dobrog. Večito nešto čekaš, kakav semafor ili kola koja prolaze. Kada se voziš kolima nerviraju te pešaci idioti, kada si pešak nerviraju te bahati vozači, a svi zajedno mrzite bicikliste. Često kada čekam semafor na kakvoj raskrsnici, odaljim se malo od kolovoza, za svaki slučaj. Neretko se desi da mi u glavi dođe misao: „Hm, a što se ne bih bacio pod kola sad?“. Takva misao bljesne na trenutak i nestane. Strah me je. Jednog dana se može desiti da se stvarno bacim pod kola, i da poginem bez razloga. Reće ljudi posle: „Greota bio dobar dečko, eto baš čudno da se ubio“ ili „Nije nikada mrava zgazio, nisam mogao ni da naslutim ovo.“ Kako majci posle da objasnim? Žena me rodila, othranila i vaspitala da bi se ja tek tako bacio pod kola. Ma i ne mora pod kola. Recimo stojim na krovu zgrade, i pomislim „A šta bi bilo kad bih skočio?“. Iz sličnog razloga se ne brijem britvom, iako bih jako voleo. Posečem se običnim brijačem koji ima sigurnosne mehanizme da se ljudi ne bi isekli. U toku brijanja, koje kod mene traje duže, zaigra mi ruka što sam bliže vratu. Naravno, posečem se i razmišljam: „Au ne smijem da se brijem žiletom ili britvom, ko zna šta bi tek onda uradio“.

I tako svakog dana, izbegavam smrt ili ona izbegava mene. Nekako vremenom navikne čovek, i prihvati to uz nekakav spokoj. Selavi ((C’est la vie)). Danas kada čekam da pređem put na kakvoj raskrsnici, zastanem, raširim ruke, pucnem prstima, u sebi kažem „Opa!“ i lagano pomerim levu nogu napred, zatim prstima desne noge udarim o pod odmah iza leve, onda desna noga u vazduh unapred, pa nazad, pa levom zamah u desno, pa desnom zamah u levo i onda mali naklon uz blago savijanje kolena. Zamišlljam Grčku i sirtaki. Ali uvek plešem udaljen od kolovoza. Ne bih da se igram sa đavolom. A i ne smijem.

Ивана Јањић: PROTANOPIA

Никада нисам волео раскрснице. Биле су у реду док сам ишао у средњу школу у градићу у ком су се налазила само два семафора, названа симболично: доњи и горњи. Од аутобуске станице до моје гимназије, водила су свега два пешачка прелаза, а онда дугачки парк. Десет минута шетње и стигли сте.

Међутим, на путу до факултета ја сам имао тридесет и пет минута шетње (тврде други), или тачније: семафор, пешачки, семафор, семафор, острво, семафор, пешачки, пешачки, семафор, семафор, а онда дугачки пут који врлуда по кампусу да би се на најудаљенијем крају нашао и мој факултет. Тридесет и пет минута, врага. У мом случају, било је то бар педесет минута.

Педесет минута кретања, застајкивања, враћања, трубљења и 25 минута главобоље којој нимало није помогла питорескна сликовница у којој сам се нашао. У глави сам поново проживљавао трауму изазвану саставом на тему „Све боје јесени“ из другог основне. „Јесен је поново обукла своју шарену хаљину – жуту, наранџасту, црвену и браон.“ Шарену сутра мало. Шутнуо сам сваку гомилу опалог жутог лишћа (не шареног) на коју сам наишао у кампусу и запитао се да ли се то богови играју са мном. Помислио бих, да нисам атеиста, да се свет окреће око мене...

Жута је била омиљена боја те модне сезоне, али, мени, искрено, не би правило никакву разлику и да није била. Жута је била главна боја сваке моје сезоне.

Све је почело још у забавишту када је, за разлику од свих туђих, моја трава била жута. Када је, из низа црвених нијанси у Шареном свету требало да избацим жуту, али нисам, јер су мени све биле исте. Тамније или светлије, неке загаситије, али жуте. Последњи атом самоконтроле учитељица је изгубила оног дана када нам је рекла да се, због приредбе, сви појавимо у зеленим мајицама. Једино сам ја обукао жуту.

Мислим да сам тада по први пут видео како заиста изгледа када некоме искочи вена на врату (светло жута, наравно), док ме је она викала и послала, због моје сасвим очигледне жеље да будем звезда и не поштујем правила, у посету психологу. Само петнаест минута касније и дијагноза је била сасвим јасна: није био проблем у мом егу, већ у мојим очима. Црвене, зелене и жуте нијансе у мом оку биле су, са минималним разликама, све жуте.

И, упркос томе што нисам желео, заправо сам и постао звезда другова из разреда, комшија, па и моје сопствене породице па сам данима и недељама одговарао на питања типа: које је боје овај кактус (жуте), које је боје овај кров (жуте), које је боје овај ауто (тамно жуте), које је боје ова мајица (жуте!), које је боје ова јелка (ж у т е)? Сувишно је рећи да ми те године нису дали да китим јелку.

Дакле, раскрснице. И још горе, семафори на раскрсницама. Када станем на неколико метара од њега, видим три круга један испод другог, и буде сасвим јасно који ће које боје бити. Када сам пак, у журби, или у превозу, сви су они исти. Уколико сам у ауту, а двеста метара даље семафор трепти, код мене је то жута и знак да треба да успорим. Или пак, зелено: ако мало додаш гас, моћи ћеш да прођеш? Свакако, и да убијем човека.

Вожњу никада нисам полагао. „Неће ти ни требати... Што би мушко морало да вози? Нађи жену да те вози“, убеђено је рекла моја бака покушавши да ме утеши када је схватила да бих ипак био превелика претња по случајне пролазнике који се нађу на улици. И нашао сам је. Није баш Шумахер, не погоди баш тачно линије унутар којих треба да се паркира иако је паркинг потпуно празан, али вози. Разликује жуту, црвену и зелену боју. Зна да због тога купујем само црну одећу. Када гости упитају зашто у кући имамо само слике планина и мора, она се насмеје – због њих никада не морам да се преиспитујем. Када са дететом треба урадити домаћи, она је та која ће погледати да ли су цвеће и палме обојене добром бојом. А јесу, увек су обојене добром бојом.

После толиких година помирио сам се са свим. Са мојом црном одећом, сивим аутом (који возе искључиво жена и син), плавим сликама и семафорима које морам да посматрам неколико секунди пре него што проценим да ли је безбедно прећи на другу страну. Јер, то је живот, и добар је то живот. „Кога (чега) нема, без њега се може“, рекла је моја бака пуна подршке.

Али, тога кога (чега) нема, ипак треба да буде. Поготово у току ноћи када вашој жени, са којом већ двадесет и седам година лежете у постељу сваке вечери, позли и ухвати се за срце. А ви имате кључ од кола, али не можете да га искористите, јер даље од браве свеједно не бисте стигли. Па зовете хитну, и молите све на овом свету, иако нисте верник, да хитна стигне на време. И није вам важно да ли возач уме да разликује проклету црвену боју од проклете зелене или жуте, јер у његовом случају то и није битно. За њега су, као и за вас, све оне исте, са једном разликом: њега ниједна не зауставља, могу да трепте и црвена и жута и зелена, он ће свеједно проћи. Или се бар молим да хоће.

Dušan Karabasil: U KONZERVATORIJUMU

Pet boja mogu da zaslepe oči.
Pet tonova mogu da zagluve uši.
Pet ukusa mogu da otupe nepce.

Uputstvo: Ovo nije umetničko delo, jer ne sadrži ni trunčicu harmonije. Zato čitati opušteno, kao novinski tekst, magazinsko štivo, petparačku priču, uz perec i čaj, preskakati rečenice, pasuse.

Nikada nisam voleo raskrsnice. Jer kako, zaboga, odabrati pravi put kojim treba krenuti. Sa svakim se nešto gubi, jedan mogući život survava se u provaliju, otvara se i zjapi ogromna praznina, što rastući udaljava se od naših koraka. Nešto kao u crtanom filmu „La linea“, koji predstavlja fantastičnu metaforu života. Jedan mogući dan, nedelja, mesec, godina neće biti onakvi kakvi bi bili da smo krenuli drugačijim putem, koji smo, igrom slučaja, izbegli. Kao kada si bio mali i žalio za istrošenim igračkama, predmetima, starudijama koje su zaradile svoje mirne penzionerske dane na otpadu, srećne i zadovoljne, jer neće više biti tvojih polu-prstiju da ih terorišu iz dana u dan. Kakav li je bio njihov dalji put bez tebe? Kao bezimena devojka koja ima isti ritam disanja kao ti, tvoja nesuđena srodna duša sa drugog kraja planete (koja uzgred ne postoji, to su bajke za princeze i malu decu, deda mraz je stvarniji od nje). Kao neimenovani prijatelj, sa istim interesovanjima, kojeg nikada nisi upoznao, jer eno ga u Šenženu, u silicijumskoj dolini među gvožđarijom i plastikom, gde sklapa delove za „pametne“ mobilne telefone, čija je preteča tzv. „Tamagoči privezak“. Noću bdije nad knjigom i baiđiumom, sklapa stihove u svojih deset kvadrata, u svojoj uzvišenoj grobnici. Kao imaginarni, a zapravo veoma postojani, gigantski znak pitanja koji stoji nad skoro svakom tvojom životnom odlukom. Ali, suština je u putu, ne u cilju. Tako da, koji god put da odabereš, opusti se i uživaj bato.

Identično kao na žurkama, sa kojih bi, uzgred, uvek trebalo otići pre kraja, zapravo pre ponoći, do kada lovci-sakupljači već pokupe najbolje primerke i zbrišu, ako ne uspeš da pokupiš otpatke, cepaj kući: najveći paćenici ostaju sa flašom u ruci čekajući nešto što se nikada ne dogodi. U krajnjem slučaju slikaće se za internet, što će biti vrhunac večeri. Ipak, sigurno će završiti poprilično pijani, dovoljno da započnu temu o Vasioni i crnim rupama, ili čuvenu priču o Kosovu, koju niko ne želi da sluša u doba prikrivene politike. Jer koliko piva je potrebno popiti iz veče u veče da bi se hiljaduiprve večeri nešto dogodilo? Manje patetično je svakako kupiti neko lajavo štene pa ga vodati uveče kada svi spavaju da pokaka i popiški obližnji usamljeni park. Kao što opšta kultura nalaže da nikada ne bi trebalo uzimati poslednji kolač, parče čokolade, ili smoki sa tanjira, tzv. „stidljivka“. Jer svi znaju, ili bar naslućuju: to je metafora kraja. Prazan tanjir. Kosmos. Bez tebe. Progutao si sam sebe, proždrljivče, skote, naivčino. Opet su te navukli.

Isto tako, život nema svoj logički kraj, već te smrt strefi kad je najmanje očekuješ, iako je nikada ne očekuješ, skrivaš se, bežiš od nje, a ona te potmulo napada kroz podsvesno, kada se budiš obliven znojem usled ubrzanog rada srca. Preživeo si i ovaj put, druškane. Možda ona i raste u tebi, ti je hraniš, a da to i ne znaš. Da nisi svestan toga. Ionako samo nešto maštaš i nisi svestan uglavnom ničega.  Njegov strašni deo. Poslednja runda. Gong. Praznina. Provalija.  

Kao što nikada ne bi trebalo završiti fakultet ili školu, jer poenta je u putu, a ne u diplomi, jel da. Nikada ne bi trebalo svršiti škole, a i uopšte, ovako, ne bi trebalo svršavati, već uživati u putu, u jebačini. Odlagati ejakulaciju do kraja. Biti greška u sistemu. Eror (tako se preziva jedan lik kojeg znam). Ili što bi Našnarod rekao treba stati kada je najslađe. Dovedeš je kući, počneš da je skidaš, hvatate se, otkopčavaš joj šlic, hvataš se za njene gaćice...ali tu staješ. Dovoljno ti je, zadovoljan si i sa tim. Samo će budala upropastiti takav trenutak guranjem napred-nazad, kao mentalno zaostali, anahroni, mehanički časovnik iz dvadesetog veka. Jer ko je još idiot da pokvari taj veličanstveni trenutak prskanjem lepljive semene tečnosti, iz koje nastaje čovek. Taj mora da je zaostao, ili primer preživelog, nepripitomljenog, nezatomnjenog divljaka. Isti slučaj je sa književnošću, odnosno pričama i romanima, tzv. p(r)ozom, koju nikada ne bi trebalo čitati do kraja, jer profesionalna deformacija navodi pisca da je uvek završi sa nekom govnjivom poentom koja odbija da se pripoji ostatku teksta. Suprotan slučaj je sa pesmama, u kojima bi trebalo pročitati samo poslednja dva – tri stiha, ili još bolje poslednje dve - tri reči. To je dovoljno. U jednu reč stane metafora. Deca laprdaju na sto strana, što učitelj kaže u dve – tri reči. Tako je i sa dnevnikom, u kojem bi trebalo gledati samo prvi deo, tzv. političke teme. Crnu hroniku i slike katastrofalnih nesreća širom sveta pride, dok zdravstvo, kulturu i sport ne bi trebalo gledati uopšte, jer tu i nema šta da se vidi. Navedeno je sasvim dovoljno, i to jednom u par meseci, koordinata radi. Isto je i sa pisanjem, ne treba se nikada do kraja razotkriti, to rade samo budale poput tebe, egzibicionisto.

Dosta mi te je. Nalik si samoživom detetu željnom pažnje. Ali nisu li svi pisci samoživa deca željna pažnje?  Ne stoji li u osnovi svih ljudskih poslova i zanimacija igra? Nije li čovečanstvo: deca što se igraju na mesečini? Nije nikakvo čudo što se deca kao mala igraju vojnika, bankara, doktora, učiteljica i učitelja itd. Najbolji primer je sport, koji dobar deo ljudske populacije voli i prati (bar neke njegove vidove). Problem je samo kada se neke od tih igara previše ozbiljno shvate. Čovek je, što je opštepoznato, u svim svojim aktivnostima prikriveno, zamaskirano dete. Vlasnik „Tamagoči priveska“ i raznih drugih stvarčica. Samo što ih slaže u kući, u stanu, na imanju, na računima, u sefovima, a ne u kutiji za igračkice. Maska koja poseduje. Dečiji maskenbal, he-he. Noć veštica, idiotski praznik, deca zvone na vrata, traže pažnju i besplatne slatkiše. Budući pisci, službenici, političari, vojnici. Još malo pa neće tražiti, nego uzimati. Ali čoveku je potrebno da se igra kako bi opstao, sve ljudske aktivnosti, poslovi, „obaveze“, društvene institucije, države, vojske, religije, su neka vrsta igre. Čovek je uvek, možda najviše u ratu i u vojnim intervencijama, do kraja, dete željno igre i uzbuđenja. U konverzaciji sa bilo kojim čovekom potrebno je samo gađati dovoljno precizno u određenu ciglu od zida maski kako bi se probila barijera, zaštitna ograda, opasač ličnosti, kako bi čovek pred vama ponovo bio smešten u đačku klupu, ispred učiteljice sa štapom u ruci. Kako bi opet postao dete. Tome, uostalom, škole i služe, zar ne? Premda, detence moje, kroz život zaista moraš da se probijaš kao istraživač kroz Amazoniju, ili kao Kaspar H. kroz ljudsko društvo. Dva su puta. Koji li ćeš odabrati, nesrećo? Samleće te titanski bubanj-kazan, magarence malo. Ali ne, ti nisi dete, ti si maskota što trčkara po halama i stadionima sa decom. U glavi ti: Amazonija, pitanja. Iznad tebe: ptice što prave ravnomerne krugove u vazduhu. Znaju li bar one za puteve, za raskrsnice, dok ispuštaju drevne krike iz praistorijskih kljunova? Kao da ti, dok se zagrevaju za polazak, govore: Putevi moraju da se pređu, putevi se međusobno prepliću, oni se ukrštaju, prožimaju, sastavljaju, ali raskrsnica je previše, niču nove svakoga dana, i svet iznebuha postaje prašumska geometrija, sa svojim jasno uređenim pravilima. Jer kamuflaža, večita promena, kameleon na drvetu, zmija u lišću, ptica selica u neprekidnom letu, u večitom pokretu i menjanju staništa, to je život. Nismo li dovoljno njegov prostor izorali, izgradili, pomerili mu sve temelje i u njih postavili svoja govanca? Ne. Ipak, teške poput tamjana odzvanjaće pesme kada se majka usprotivi čeljadima. Tada će jedini putokaz biti: planine. Bez raskrnica.

Дајана Растовић: ТАЈНА ЈЕДНОГ ОГЛЕДАЛА

Нешто јако чудно сам синоћ видела – кренула је да прича собарица.

Зенице су јој се шириле, рукама је нервозно гужвала крпу којом је управо обрисала под, а готово да сам могао да видим облик њеног срца које јој је искакало из груди. Сувишно је рећи да је била избезумљена.

-          Шта сте видели? – питао сам је.

-          Видела сам нешто јако чудно у соби број шест. Оној баш поред ваше! – поновила је, знатно тишим гласом.

Таман када је дубоко удахнула да каже шта се толико чудно збило синоћ, и приближила ми се један корак, газда хотела је викнуо:

-          Стано, иди очисти собу 13! Зашто си је, побогу, опет прескочила?

-          А зашто би, побогу, неко изнајмљивао собу број 13? Па у њу ни ђаво не би ушао!

-          Е па, Стано, ти ћеш ући, доста ми је више твог сујеверја.

Прекрстила се, изговорила неколико речи, па ритуално ушла унутра као да иде у мисију растеривања духова.

Стајао сам још неколико тренутака испред собе, чекајући да собарица изађе, а онда сам погледао на сат и схватио да морам да кренем. Пре него што сам ушао у такси помислио сам да се вратим, слутећи да не смем да је оставим саму, али је карта за аутобус који креће за тридесет минута већ била купљена. Једна мисао на женин љутит глас и обећање да ћу спавати са Фифи у кавезу испред куће уколико је пети дан заредом оставим саму са двомесечном бебом, била је сасвим довољна да уђем у такси и затворим врата за собом.

Пролазили су минути, а затим и дани, а ја никако нисам могао да заборавим њен поглед који ме је прострелио последњег јутра у хотелу. Собарица која је горела од жеље да ми нешто каже, ушла је у собу коју је толико избегавала и из које је мислила да више неће жива изаћи.

У глави су ми се непрестано рађале слике. У соби је видела младића који је извршио самоубиство пререзавши себи вене док је лежао у кади која се, уместо водом, тада пунила крвљу? Јадна старица налетела је на такав призор и није могла да смири пулс целе ноћи. Не! У тој соби је био коцкар који је треће вечери по мом доласку са газдом хотела играо покер. Пре него што сам кренуо у собу видео сам их да се свађају и насрћу један на другог. Зашто газда иначе не би дао собарици да заврши причу, већ ју је отерао чим је видео како прича са мном? Не, не, у тој соби ипак није био мушкарац, прилично сам сигуран да сам видео само жену која је неколико пута истрчава из собе у журби. Била је изразито лепа, зелених очију и коврџаве црне косе, атрактивна на начин о ком сањају све жене њених година. Хотел јој се служио да се у њему виђа са својим љубавником, а када је за то сазнао њен муж, дошао је и извршио колективни масакр. Јадна собарица, видела је три беживотна тела…

Постао сам параноичан. Нисам могао да избацим мисли из главе, кретале су се у мојој глави као на ролеркостеру, таман када се чинило да је готово поново би се винуле у неслућене висине. Када је постало неиздрживо вратио сам се у хотел да тражим собарицу и да чујем причу коју чак није успела ни да започне. Тражио сам је на рецепцији, али тамо су ми рекли да је на годишњем одмору и да је отишла код сестре у источну Србију. Без размишљања сам се упутио тамо.

Када сам је угледао осетио сам неописиво узбуђење, а шок на њеном лицу био је сразмеран ономе од пре две недеље. А онда је рекла: „У соби број шест била је једна госпођа, висока, коврџаве црне косе, баш фина женица… Када сам ушла у собу да је очистим после њеног боравка, у купатилу сам угледала...“, а онда је на тренутак застала и осврнула се око себе како би се уверила да нас нико не слуша, а онда, шапатом, наставила, „у купатилу је било сломљено огледало, на кревету пресечен црвени конац, а на сточићу је стајао пар ципела.“

Зурио сам у њу без даха, не верујући да је прича коју сам толико дуго чекао заправо ова. „И?“, упитао сам очекујући наставак.

-          Шта и? Зар је потребно још нешто, дете драго? Нису то чиста посла.

Нисам стигао да изговорим иједну реч, а она ме је већ окитила огрлицом од белог лука и посула ми со преко левог рамена, додавши да се чувам: „Веома је опасно кретати се кроз живот без икакве заштите“, а ја сам побегао срећан што ми није дала и колац да га понесем са собом.  

Glorija Madžarac: NIRVANA

- Nikada nisam voleo raskrsnice. Kada sam bio mali živeli smo na selu gde nije bilo mnogo automobila. Uvek sam imao odbojnost prema tim skalamerijama. Bilo je to bezbrižno detinjstvo. U prizemnoj kući sa verandom pomagao sam mami kada je mesila hleb, otac je često kosio travu, a zatim smo se ljuljali na pletenoj ljuljašci koja je bila zavezana između dva stabla trešnje. Nas troje živeli smo mirnim životom.

Nisam voleo dan kada sam krenuo u prvi razred osnovne škole. Odvajanje od majke i oca teško mi je palo, pa makar to trajalo samo par školskih časova. Nikada nisam voleo onu matoru učiteljicu koja je zaudarala na memlu i kojoj je kosa uvek bila kao metla... No, dobro, završih nekako ta četiri razreda osnovne škole, a onda mi se posrećilo da u petom dobijem najzgodniju razrednu u selu. Ličila je na moju majku, mirisala je na cimet i omekšivač od lavande. Imala je uvijenu kosu do ramena, bakarne boje koja je pod svetlom postajala skoro jarko crvena. Sa zadovoljstvom sam završio preostala četiri razreda osnovne škole. Posle male mature otac i majka su se raspravljali gde ću, a pre svega kako ću ići u srednju školu.

- U ovoj selendri nema ničega. Bolje da se preselimo u grad. – govorio je otac.

Majka nije bila za odlazak sa sela. Kako je zbog posla imala položen vozački ispit, odlučila je da je najbolje da kupimo automobil, kako bi mogla da me vozi u školu. To se činilo kao najbolje rešenje. Da skratim priču - to nije bilo najbolje rešenje, dragi moji! Kako sam odrastao miris testa iz peći i miris pokošene trave sa dvorišta zamenili su prokleti semafori koji pričaju, miris motornog ulja i kupljena aditivna peciva u kojekakvim gradskim pekarama.

Jednoga dana, majka je bila nervozna, svađala se sa ocem preko telefona i sve se odigralo u sekundi. Nikada nisam voleo te proklete raskrsnice. Mene su odmah izvukli iz automobila, a zatim sam ugledao njenu kosu do ramena koja je sada bila nesumnjivo jarko crvena. Kada su je položili na zemlju u pokušaju neuspele reanimacije ugledao sam njeno levo stopalo sa kojeg je spala bela sandala. Nikada ranije nisam primetio da je imala izuzetno lepe nožne prste. Miris lavande pomešao se sa mirisom gvožđa. Osetio sam blagu jezu kako se spušta niz moju kičmu, a zatim kuljanje krvi u slepoočnice. Pulsiranje u glavi. Pulsiranje u grudima. Pulsiranje, pulsiranje... A zatim nirvana, oslobođenje. Nisam znao šta se dogodilo. Želeo sam samo da odem kući i da spavam.

Nekoliko godina kasnije obreo sam se u stanu u kom je otac živeo sa nekom ženom. Oduvek je žudeo za gradskim smradom i ženama. Nikada mi nije bio jasan. Ali morao sam da odsednem kod njega zbog fakultetskih obaveza. U debelu fasciklu sam spakovao sve projekte na kojima sam pomno radio i uputio se ka vratima stana. Žurno sam sišao niz stepenice i gledao u koju pekaru ću da uđem. Bio sam gladan kao vuk, a ova očeva ne zna ni jaje da ulije. Kako god, dakle, gledao sam u koju pekaru da uđem. Odlučio sam se za „Klas“, jer preko puta, u „Friškim perecima“ radi jedna ista kao ona moja matora učiteljica. Zašto li samo zapošljavaju takve spodobe da rade sa ljudima... Dobro, uzeo sam da jedem i samo što se upalilo zeleno svetlo na prokletom semaforu začuo sam škripu guma. Boga ti! Tu je na sred raskrsnice ležala ona žena iz „Friških pereca“. Da sam znao da ne radi u ovoj smeni svakako bih ušao u tu pekaru. Imaju đavolski dobre kroasane sa viršlama. Dakle, ležala je na putu, masa se okupila, nisam mogao najjasnije da vidim da li je živa, ali jasno sam video njenu kosu koja je izgledala sveže, nikako kao metla. Bokovi su joj bili jaki, doobro je ulubila haubu onog zelenog Pežoa. Posmatrao sam auto, pa njenu kosu, zatim haljinu i žutu ogrlicu. Osetio sam blagu jezu kako se spušta niz moju kičmu, a zatim kuljanje krvi u slepoočnice. Pulsiranje u glavi. Pulsiranje u grudima. Pulsiranje, pulsiranje... A zatim nirvana, oslobođenje. Bio sam umoran i prispavalo mi se. Ali kasnim na veoma važan ispit. „Računarska analiza saobraćajnih nezgoda“. Neverovatno uzbudljiv predmet, verujte mi.

Milica Sredojević: HEMIJA

Gradac je reka koja svojim tokom, prelivima, virovima i kanjonu koji je okružuje odgovara onim nestvarnim slikama netaknute prirode. To je kao kada listate instagram, pa vam u moru dosadnih slika naleti jedna takva. I onda izgorite. Na takvoj slici bi se našla mala, uska, kristalno čista reka, čiju brzinu valova jedva uhvati najbolji fotoapart. Sve u njenom okruženju bilo je tako skladno postavljeno kao da je svaki list, kamen, travku ili drvo postavljao najbolji umetnik, a zatim fotografisao i napravio jedinstvenu, idealnu sliku naizgled nestvarnog sveta. Više puta sam i ja pokušao napraviti svoju idealnu fotografiju Gradca, ali na mojoj fotografiji nalazila bi se samo trećina lepote koju ona sa sobom nosi. Zato bih se svake nedelje vraćao ovoj reci, pokušavajući da upijem svu lepotu koju sa sobom nosi. Obično bih posmatrao i nju. Najlepšu mušičarku među ribolovcima. Ali jednog dana posmatrao je nekako drugačije i pažljivije, kao nikada pre.

Stajala je tik uz obalu reke, na sebi je imala ribolovački kombinezon, ali ne onakav kakav nose ostali ribolovci, ovaj je bio elegantniji u odnosu na njih. Ona je sama bila elegantnija u odnosu na njih. Ispod kombinezona nosila je žutu košulju sa crnim tufnama. Imala je i nekakav maslinasto zeleni prsluk u kojem je držala kutije, u kojima su se nalazile veštačke muve, koje su bile njeni mamci. Kosa joj je bila svezana u rep koji je prekrila sivim kačketom na kojem je bila naslikana pastrmka. Gledao sam sa koliko lakoće drži svoj mušičar-štap dok desnom rukom pridržava i određuje dužinu strune koju vešto baca iza i ispred sebe. Struna je bila sprovedena kroz sprovodnice štapa koji je držala u levoj ruci. Na vrhu strune nalazio se gotovo neprimetan silk za koji je bila svezana veštačka muva. Sve dok je mahala muvom, isprva sa nekih tri metra dužine strune, a zatim je dostizala i dvadeset pet metara, činilo se kao da ova muva stvarno leti, i nije se ni po čemu razlikovala od onih pravih. Satima sam mogao posmatrati sa koliko lakoće i elegancije baca i suši svoj mamac. Muvu bi nakon sušenja bacila na reku, sasvim prirodno, kao kada prava muva lagano prisloni svoje telo uz reku i pusti da je voda nosi. Pratila bi ona svoju muvu sve dok se pastrmka ne javi i ne izbaci najpre svoja širom otvorena usta, a zatim se celim svojim trupom baci po površini vode i pokupi mamac. U toj stotinki bi se mušičarka trgla i udarila jaku kontru te bi se riba zabola na udicu i krenula neverovatnom brzinom plivati čas uzvodno, čas nizvodno, pokušavajući se osloboditi mamca. Ali mušičarka je obazriva i uvek potpuno usresređena na umaranje ribe koju ima na štapu. Ponekad bi i po desetak minuta svojim štapom i telom pratila ribu, ne davajući joj prostora da se oslobodi. Uvek je štap držala uspravno te bi strunu zategnula toliko da se ne da ulov osloboditi, ali bi na trenutke odmotavala strunu sa čekrka i davala ribi prostora da pliva, ali ne pružajući joj mogućnost da pokida i odvuče sa sobom silk. Tek nakon što je dobro umori, i uvidi o kakvom ulovu je reč, pastrmku bi dovukla do obale. Skinula bi meredov sa svojih leđa i ubacila ribu u njega. Tada bi na njenom licu ugledao osmeh. Što bi ulov bio veći i osmeh bi bio širi. Nikada nisam video da neko sa toliko oduševljenja posmatra ribu. Nije je posmatrala kao svoj plen. Nije je posmatrala kao poraženu životinju. Negde u njenom pogledu, videlo bi se poštovanje prema svom ulovu, bila bi ona ponosna na njega, ali bi svoj ponos pretočila u divljenje i ljubav prema ovoj čistoj životinji. Bila je nekakva hemija između nje i tih ulova. Kao da je svaku od ulovljenih riba na neki način volela. Mislim da im je bila zahvalna na zadovoljstvu koje joj pružaju. To je kao kada bi fudbaler bio zahvalan lopti što je otišla u gol. Nakon što bi svojim pogledom prešla preko cele pastrmke, jednom rukom bi je prihvatila sa donje strane škrga, dok bi drugom rukom uzela njen rep, primakla je svojim usnama i nežno poljubila isto onako kako čovek poljubi voljenu osobu. Zatim bi je okrenula ka reci i lagano pustila u nju. Ne samo da joj je podarila pravo na život, već je i sebi nakon upoznavanja sa ribom dala priliku da je ponovo lovi. Imao sam osećaj da ova mušičarka poznaje svaku pastrmku u reci. Kao da svaku od njih doživljava kao deo sebe. Istina, isprva mi nije bilo jasno kako se čovek toliko poistoveti sa svojim hobijem. Ali dugo sam je posmatrao, kao da je ona sama bila jednaka reci na kojoj peca. I verujte nikada je ne bih mogao zamisliti ni na jednoj drugoj. Kao da je Gradac bio njen dom. Ako bih mogao fotografisati svoju idealnu fotografiju Gradca, na slici bi se našla i ona. I ne samo ona, mislim da bih je fotografisao sa svojim ulovom. Tada bi se ona sva ozarila, i tako ponosna, bi bila onakva kakvu je ja volim. I postoji neka hemija koja mi ne dozvoljava da skrenem misli od nje. Ali ta hemija nije ništa u poređenju sa onom njenom. I ako ikada vidite mušičarku kako stoji tik uz obalu reke i peca. I ako primetite da strunu baca tako lagano da vam se čini da prava muva leti. I ako se zagledate u njene ozarene oči u kojima se najlepša reka oslikava. Znaćete da je to ona. Moja mušičarka. I nikada vam neće biti jasno kakva je to hemija između nje, Gradca i pastrmke.

Lazar Lazarević: STAR MANIA

Gle, vidim živa tjelesa i mrtve su njihove duše;
zamro je zanos i misao rasudbe;
prostituira se duh i sterilna je ljubav bludnica;
unakazio se prevrat i perverzna su njegova djela –
grob je dom moj – veliko grobište duša.

KAMOV

U duhu epohe - daleko ispod zvezda, a još niže od ljudskosti. Standardna, besramna, bludom praćena - obeležena povišenim pritiskom i alkoholnim strujanjem  kafanska noć je zabavljala nikoga ko bi ustao i rekao svima jedno strogo "tišina". Za takvim junakom se traga još odvajkada, a njegovi preci su ga najavili još kada je neko bio isteran iz prelepe bašte i kasnije kada je neki ludak presekao more. Svi su znali za njegov dolazak!

 Mada, lažem, večeras je ipak neko istupio. Svesno, koliko je neko mogao biti svestan u žaru  bitke sa tamnim točenim. Sajmon, mladi čovečuljak - u svojoj glavi neustrašivi buntovnik nestabilnog krvnog pritiska - je isključio džuboks i počeo da patetiše.

Tenzija u očima prisutnih ga je tukla po mozgu dok je pokušavao da dodje do one misli sa kojom je ruku pod ruku prekinuo orgazmične krike nekakve šarade koja je svojim postojanjem rušila ugled božijim bićima. Sajmon je svima odbrusio u maniru starih filosofa koji su utehu pronalazili u oznojanim čelima sugradjana koji ih nisu razumeli; „Luuuuzing maaj relidžn! Kakva to sranja slušate? Zgadili ste mi veče! Ne mogu ovo. Dajte malo nešto što ima vrednost. Ic mii in d korneer ili aaj kud plej d vajld mjutejšn es a rokenrol STARR!“

Odvratna predstava za videti. Pijani delikvent je verovao da je sada na njega red da odbrusi svima. Iznad kafane, jedino se Kasiopeja videla čitko, pa je ovaj to shvatio kao znak da odveže gubicu kako bi se dokazao pred lepoticom prastarih vremena.

„Ovde ne vidim zvezde, oči su vam od stakla, a ovaj grad vam guši svetlost. Ne ljubite bližnjega svoga i stalno kradete, ubijate i kurvate se po licu Gospoda vašega! Pa kako je isti taj Gospodin mene bacio medju vas?! Kakva je to nezaustavljiva MANIJA koju osećam u krvi i kako su moje zvezde do vas pronašle put u ovoj jadnoj betonskoj olupini koju zovete hram vašeg stida? No dobro, do nekoga mi je ipak stalo, pa bih i digao ovu čašu koja će me sutra zaboraviti zajedno sa vama svima!“  zaječao je Sajmon proročki, misleći da ima sluha i talenta za ovakva izlaganja; Ovu čašu dižem Bogu i svim njegovim podanicima. Svim droljama svemira i njihovim licima musavim od krvi i zvezda zaspalim u pokolju večnosti. Ovu vodu pretvaram u vino i pijem sve dok ova česma u kupatilu ne presuši! OVAJ jezik, dame i gospodo, pržim u želudačnoj kiselini i neka mi otac oprosti što nisam slušao majku!“

Oči prisutnih su postale nervozne i Sajmon je mogao čuti jednog od svojih prijatelja kako  dobacuje iz gužve „Skloni se Moni, prekinuo si nam ŽUUUR, zašto si uvek psiho! IDEMO MASO, PRŽI PRŽI PRŽII“.

Razjareni bik u sajmonu je počeo da riče iz dubine raširene zenice i samo što se uputio ka ortaku da mu zvizne jednu vaspitnu, vreća mišića išaranih tintom mu je urezala upozorenje u vidu pesnice između očiju, a zatim je masa nagrnula na džuboks i ritual se nastavio. Poraženi dečak je gledao stopala onih koji su bili više od njega, osećao je toplotu gnjecavog lica koje se polako stapalo sa okolinom. Više nije bio ljut. Sada je jedan od njih, jedan od onih koji ga nikada neće prihvatiti, ali će se uvek sećati budale koja je isključila džuboks...

Roač je lagano budio Sajmona dok je ovaj žvalio stoljnjak lokalnog paba. „Opet si preterao Sajmone, hajde da te vozim kući“. Polumrtvo telo je još uvek pevušilo „Ic mii in d spot laajt“ i kao sa nekim stidom, prisećao se svoje herojske scene pred stotinama utvara. Vraćao se na taj trenutak iznova i iznova, sklapao je sazveždja, rasklapao ih... Kasiopeja je i dalje osvetljavala put njegovog uma, a on je čas besan, čas tužan, čas srećan, čas bestelesan psovao i voleo njih i njihovu sektu koja mu nije pružila pažnju.

"Podeli mi internet, ajde buuraz" vikao je glas u pozadini dok je bipolarni dečak povraćao crno pivo i sve je ličilo na to da će ove noći opet nadživeti Boga

Dajana Mitrov: CRNORIZAC

Planinski venac ruševina. Tišina je. Jedino što čujem jesu tupi koraci i krckanje šuta i stakla pod stopalima. Plamen u zgradi Reichskanzler na mene baca topao talas vazduha ovog prohladnog  30. aprila. Gotovo je. Ja se trudim, verujte mi, da budem vesela. Iako je većini ljudi teško da u to poveruju, ja to mogu biti. Ali postoji jedna činjenica – umrećete. Da li ta činjenica čini da osećate nekakvu nelagodu?  Ne plašite se. U mome ćete se krilu naći sigurno i obećavam, odneću vas vrlo nežno.

Spustila se aprilska noć na ulicu Hermann Göring. Vreme za to doba godine bilo je neuobičajeno              prohladno, te se nad krovovima kuća vitlao blag dim. Kaldrme su bile puste. Poslednje cepanice bile su razbacane po malim dvorištima. dok se u pukotinama betona skupljala trina. Ljudi su se trudili da žive normalno, a noću se zavlačili u domove, prepričavali priče i čekali momenat. U kući Hubermanovih nije bilo ništa drugačije. Supružnici su sedeli u svojim foteljama. Kraj njih je umirujuće pucketala vatra, a crveni se žar zagasito širio po kodovoima drveta. Soba je bila prašnjava, zidovi od crvene, vlažne cigle. Po uglovima su se mogle videti upaljene petrolejke, poneka knjiga, džakovi sa stvarima, jedna stara harmonika… Police su bile gotovo prazne. Na njima su se mogle videti samo crno-bele fotografije, uramljene u mesingane ramove. Redovi vojnika, marševi, neki ljudi koji piju iz čuture ili sede po rovovima... Mogle su se videti i dve porodične fotografije: jedna sa venčanja gospodina Aksela i gospođe Ede i još jedna njihova, u šetnji sa psima. Tu se nalazila i crvena zastavica. Može se reći da tu ništa nije podsećalo na dom, već samo opustelu kuću iz koje ljudi samo čekaju da se isele.

Eda: “Zaista mi je neverovatno kako je stradao… U ovome svetu postoji toliko nepravde.”

Aksel: “Bezuslovne nepravde. Marks je bio zaista plemenit čovek, ali takvo je vreme, draga Eda, ne čudi me što su ga streljali. Ono što me ljuti je kako su ga izvrnuli ruglu na trgu, obesivši ga naglavačke… Nesnosno zlo.”

Eda: “Da nikome ne poželiš takvu sudbu”. (Uhvatila se za nadlaktice i stresna.)  

Aksel:  “Našem nemačkom narodu, koji je danas, slomljen, prepušten šutiranju ostalog sveta, treba ona sugestivna snaga… Ono što bi ga ponovo uzdiglo. To je ubeđenost u mogućnost ponovnog osvajanja slobode. Vernost, požrtvovanje, ćutljivost… Država mora nastupiti kao čuvar hiljadugodišnje budućnosti!”

Eda: “Joj, Aksel, Ins Fattnäpfchen treten! Ne počinji opet…” (Kolutala je očima sa uzdahom u glasu.)

Tišina… Opet se čuje samo tiho pucketanje vatre i neki prigušeni glasovi sa ulice. Gospođa Eda usta i prošeta po sobi. Jedna daska zaškripa pod njenim korakom. Gospodin Aksel se okrenu i ugleda kako drži fotografiju sa venčanja.

Eda: “Mein lieber Aksel, sećaš li se ovog dana? Bilo je privatno i lepo. Ne mogu verovati da sam zamalo napisala svoje devojačko prezime na venčanom listu. Beše davno, ali i dalje mogu čuti kako su me prvi put oslovili sa frau  Huberman.”

Aksel: “Znam, Eda. Beše davno”. (Odvratio je nezainteresovano i nastavio da zuri u peć.)

Zamislite sebe kako hodate ulicom u mraku. Kosa vam se kvasi i osećate pritisak koji naglo raste u vašim ušima. Sirene počinju da zavijaju. Prekasno je za upozorenja, dragi moji. Sa prvim zvucima sirene pala je i prva bomba na zgradu Milera. Oni se nevino trzaju u snu, zgrčeni, zagrljeni pod pokrivačem. Tela im behu isprepletana. Klečim pored njihovih kreveta. Samo im vire nožni prsti i poneki pramen kose pšenične boje. Nisam pretrano vešta u utehama, ali ne brinite, moje naručje je meko. Ako ništa, umrli ste brzo i toplo. U broju 32, ulice Hermann Göring, čekala me je gospođa Oven, starica, sa opuškom cigarete pod đonom crne, ishabane cipele. Pitala se gde sam do sada. Kod Štajnera sam devojčicu Barbaru pomazila po kosi. Visoko čelo oblivala crvena krv, a njeno krhko telo ležalo je na šljunkovitoj postelji. Malena duša bila mi je na rukama. Polako i pažljivo, ponela sam je niz ulicu. Izgledalo je i zvučalo kao da su se odranjali komadi neba. Kuće su gutali oblaci dima, grmelo je čas bliže, čas dalje. Po putevima su bile ugljenisane grede, drvenarija, nameštaj. Kaldrmu su drobile jame. Išla sam od ulice do ulice i na kraju, vratila se po Hubermanove.  Prostrujala sam hodnikom i u sobici užeglog vazduha, videla ognjište u kome je vatra utihnula. Sedeli su i dalje svako u svojoj fotelji, gospođa Eda desno i on, gospodin Aksel levo. Preko rukonaslona beše prebačena njena opuštena ruka. Na podu je počivala bočica cijanida. Delovalo je kao da ju je, po ispijanju, ispustila. Začudo, lice joj nije bilo izobličeno, iako se ugušila. Njena duša me je susrela. Bila je od onih koje se samo dignu i pođu.Te duše su lagane zbog davanja sebe za života. Veći deo njih već odavno je našao put do drugih mesta. A on... On je sedeo u svojoj fotelji. Pored tog mrtvog tela stajala je opružena ruka sa prstom na okidaču. Bočni zid beše isprskan crvenom. Glava beše zabačena, a iza nje na tkanini fotelje, okrugla fleka krvi. Rupa u njegovoj slepoočnici zjapila je kao da guta sve što je od ovog sveta preostalo. Ipak, iako je sam sebi presudio, delovalo je kao da se držao života duže no što je to očekivano. Bilo ga je teško podići, poneti, izvući. Grabljivac za života, grabljivac i u smrti. Ali žurim.                                                                                                    Jesu li zaslužili smrt? Deca? Jesu li zasluživali nešto bolje svi ti ljudi?  Odgovor na sva ta pitanja me ne zanima. Te noći bila sam slutnja, nagoveštaj, sudbina. Moja stopala koračala su ulicama, ulazila u kuće, prolazila hodnicima. Životni tepih istrgnut ispod nogu i niko da ih dohvati u padu. I svi vi, u nekom trenutku ćete tako ležati (zaista retko zateknem ljude stojeći). Bićete skoreni u sopstvenom telu. Jedini zvuk koji ćete čuti biće moje sopstveno disanje, zvuk mojih koraka, miris mog prisustva.

Verujte.
Nisam nasilna. Nisam zla. Ja sam ishod.

Petra Vereš: HEMIJA

Probudio sam se u grozničavom stanju. Mislio sam da je prošlo. Trebalo je sve da prođe, još pre godinu dana. Sećam se šta smo radili tim majmunima, ali to je bio samo prvi korak u kome će majmun pobediti čoveka. Bilo je glupo od nas misliti da će nam ovaj virus promeniti živote. Stavio nam je samo krst na leđa.

Sergej je govorio svoje, nije hteo da sluša. Zatvorenici su tupo gledali u nas i očekivali nešto. Dok smo radili na majmunima bilo je lakše, oni nisu znali šta im činimo. Ili ih samo nije bilo briga. Zatvorenici su ipak očekivali neke odgovore i pored obećanja za skraćenje kazne. Nisu bili gluplji od nas. Bar ne od Sergeja.

-          Radite kako vam kažem! Njima je svakako kraj. Život u zatvoru je kao i sama smrt, a onda je bolje da nečemu služe. Svakako će dobiti skraćenje kazne ako sarađuju.

-          Ali profesore, ne možemo tek tako eksperimentisati na ljudima. Šta god da su oni po statusu, veri, rasi... Ne možemo ubrizgavati u njih virus.

-          Ako smo mogli na majmunima, možemo i na zatvorenicima. Svakako su svi oni obične pederčine. Radite kako vam kažem!

Nije bio u pravu. Bio je to jedan zatucani imbecil koji je hteo novac? Novac. Novac. Novac. Ceo jebeni život mu je u glavi bio novac i kako da zaradi na ljudima. Sećam se tih plavih očiju koje su sevale kao munje. Uvek mi je delovao nekako blentavo. Taj pogled, isprazan. Valjda zato i ne podnosim ljude sa plavim očima, kao da gledaju kroz tebe, pomalo su tupi. Pitam se koga smo kažnjavali, homoseksualce za njihove grehe? Afrikance zbog njihovog ekonomskog statusa? Da li je cilj bio depopulacija planete? I ovako ima previše idiota na ovome svetu govorio je Sergej.

Tresla me je ova groznica, sve više. Svaki dan sam čekao da mi neko pokuca na vrata i kaže kako stvari stoje. Moj kraj je počeo u toj laboratoriji. Pitao sam se protiv koga je bilo upereno to biološko oružje. To sigurno ni Sergej nije mogao da zna. On je bio samo običan pijun, kao i ja.

Očekivao sam poziv lekara, mog dobrog prijatelja, trebalo je da mi javi rezultate. Već par meseci me je neprestano tresla groznica, oslabljen imunološki sistem, a terapije lekovima nisu pomagale. Čitao sam novine satima, spavao i znojio se. Mislio sam da je to zbog cigareta. Ostavio sam cigare pre tri meseca i dvanaest dana, istog dana kada me je i ona napustila. Još jednom smo vodili ljubav i onda je napustila ovaj prašnjavi stan. Mislio sam da je samo faza, svakako će se javiti.

Zazvonio je telefon. Bio je to Bak.

-          Stigli su rezultati.

-          U redu. Kakvo je stanje?

-          Ironično. Sećaš se kada si radio u laboratoriji za onog idiota Sergeja?

-          Da?

-          E pa, lik te je zajebao. Nije trebalo to da činite, ni majmunima, ni sebi. Vi ste ispali majmuni.

-          Kako to misliš? Nismo ništa činili što bi dovelo do...

-          Očigledno jeste. Majmuni su bili zaraženi virusom SIV. Nekako ste morali biti u kontaktu, HIV pozitivan si, a peder nisi, znači jedino je moglo da ti se obije o glavu. Lepo sam ti još onda rekao da ostaviš ta sranja na miru.

-         Ali Sergej i ostala ekipa nisu HIV pozitivni. Testirali smo se nakon završene misije.

-          Misije? Zaraziti svet virusom koji je nemoguće pobediti? Svaka čast. Novac sada imate, ali mozga ne. Jesi li spavao sa nekom u poslednje vreme?

-          Da. Samo sa Milom. Upoznao si je. Ona plavuša sa kojom sam bio poslednjih par meseci.

-          Henri, doveli su nam je pre mesec dana, predozirala se. Morao si da znaš ko je. Neko vreme je bila u tim krugovima. Taj virus nije bio samo zbog novca pušten u svet, već i zbog eliminacije. A narkomani su prvi na listi.

-          Ali šta? Primetio bih to, bili smo zajedno Bak.

-          Očigledno nisi, moram da idem.

Nisam znao ko je.

Još dugo sam stajao samo tako, čvrsto pritiskajući slušalicu dok mi je pljuvačka grebala grlo i mislio u sebi kako je svaka žena kurva, kako je život kurva i samo sam hteo da legnem u zemlju.

Хаџи Катарина Перић: ЦРНОРИЗАЦ

Milana Ćirić: ŠETNJA

Nikada nisam volela raskrsnice. Kazaljke su prošle ponoć za oko sat vremena. Napolju je ciča zima, sneg je padao treći dan zaredom. Ulice po starom seoskom običaju neočišćene, jer službe za čišćenje nikada nisu spremne ni za sneg u gradu, a ne još i da misle na nas na selu. Nebo je poprimilo narandžastu boju i tek iznad kojeg odžaka na kući vidi se blago podrhtavanje pramenova dima. Miris hladnoće i dima prepliću se sa belinom susnežice i čine sliku zimske idile potpunom. Tišinu prekida škripa obuće u snegu. Sutra je Božić.

Najbolja drugarica i ja, ruku pod ruku, probijamo se kroz snežne nanose dok nam pred licem u toku razgovora titra oblak pare protkan slatkastim ukusom kuvanog vina. Badnje je veče i kao u stara vremena vraćamo se sa korinđanja. Pesmice smo usput izmišljale jer smo  zaboravile one iz detinjstva, smejemo se i prepričavamo stare doživljaje. Po džepovima nam  se sudaraju orasi kačeći se za vunicu rukavica. Jabuke su bile velike za džep, a kese nismo ponele, popile smo po čašu kuvanog vina da ispoštujemo domaćina i zadovoljne slatkim “ulovom” krenule svojim kućama.

Uprkos hladnoći, nismo žurile kući, teško smo se probijale kroz sneg, ali imale smo šta da nas zagreje. Živimo u istoj ulici, deli nas svega jedan ćošak. Na sredini raskrsnica. Družimo se odmalena i poznajemo jedna drugu u dušu, ali ipak, život nas sve više razdvaja. Mene fakultet vodi u Novi Sad i okupira raznim obavezama, ona nikada nije preterano volela da uči, ali sada je zaposlena u Češkoj, dolazi retko, uskoro dobija vizu na dve godine. Kao male maštale smo da ćemo uvek biti zajedno, da će naši momci biti drugovi i da ćemo sve praznike provoditi u velikom društvu. Od svega je ostalo da provodimo praznike zajedno, ali samo nas dve.. pa i to je nešto.

Nikada se nisu putevi sami od sebe razilazili, to su bile raskrsnice, one što ih guraju jedne od drugih. Tako je i u životu, ljudi često nailaze na razna raskršća i tako raskrštavaju sa ljudima, stvarima, sećanjima svog života, nekad svesno, nekad se jednostavno desi, na raskrsnici se pozdrave i kud koji.

Sneg polako jenjava, osećaj za vreme smo usput izgubile, pred nama se na mesečini presijava uglačan sneg na spoju dva puta. Izgleda klizavo. Ona će poći desno, a ja levo, svaka svojim putem. Da li će nam život dopustiti da u budućnosti skliznemo obe na istu stranu? Možda tada zavolim raskrsnice.

Vanja Pejović: SUUM CUIQUE. JEDEM DAS SEINE.

02. septembar 1980.

- Nešto jako čudno sam sinoć videla. - krenula je da priča sobarica. To što napolju već treći dan pada kiša nad Vajmarom bez i trenutka predaha bio je dovoljan razlog da ostanem u sobi i saslušam šta je to čudno imala da mi ispriča. Možda bar izvučem neku razonodu, kad već ovaj grad, ne svojom krivicom, ne može da mi je ponudi. To što nije čak ni pokušala da sakrije svoje drhtave ruke od mene, bio je presudni razlog za ostanak u sobi. Čudila se kako mi je sinoćni događaj promakao, budući da se o tome priča čitav dan u hotelu. Međutim, moje svakodnevne konferencije i posao koji donosim sa sobom nakon nje ne dozvoljavaju mi da na sve to budem još i informisana. Krenula sam da cenim svaki minut svog sna, toliko da nisam čula ni galamu ni sirene koje su se navodno čule oko jedanaest sati.
Rekla sam sobarici da ne ulazi toliko duboko u analizu moje nezainteresovanosti, već da krene sa pričom, koja ju je očigledno toliko uznemirila, da se trese i dvadeset i jedan sat kasnije.

01. septembar 1938.

Der Amfang.
Ilse Koh prvi put je ušla u Buhenvald. Mali Artvin, od svega nekoliko meseci, ostaje u drugoj porodici.

01. septembar 1939.

Nezasićeni milionama žrtava koje su dobili nekoliko decenija pre, krenuli su po još.

02. septembar 1945.

Horor od šest godina i jednog dana priveden je kraju.

01. septembar 1980.

Vrisak. Sirene. Das Ende.

02. septembar 1980.

Nakon što je završila sa pričom odlučila sam da ovaj događaj prihvatim mirno. Ako smo već navikli na masovna istorijska istrebljenja i svakodnevna ubistva jednostavno ćemo morati da se naviknemo i na obešenu decu po hotelima.
- Da li su odveli ostali decu kući? - jedina je stvar koju sam imala da je upitam.
Začuđeno je klimnula glavom.
- Jesu, iako je ekskurzija trebalo da traje još nekoliko dana. Jadna deca, od svega lepog u našem Vajmaru, videla su samo Buhenvald.
Čekala sam sobaricu da se smiri i da ode iz moje sobe kako bih mogla da se spremim za sutrašnji dan. Međutim, ona je krenula mahnito da pretura po svojim džepovima. Izdvadila je pismo. Na pismu ne pisalo ime Koh, Artvin, Fric (02. septembar 1967. - 1. septembar 1980.). U koverti se nalazio jedan ogroman papir na kome je stajala svega jedna rečenica napisana dečjim neurednim rukopisom. "Kada sam video njenu sliku tamo, shvatio sam ko sam i pre svega, shvatio sam da jednom mora biti kraj."
Naredila sam sobarici da izadje. Izašla je, ali je pismo koje mi je pokazala ostalo. Isterala sam je sa idejom da se odmorim za sutrašnju konferenciju u Drezdenu, međutim deo rečenice "...jednom mora biti kraj." me je držao budnom. Einmal muß das Ende sein. Kraj čega?

02. septembar 1944.

Ilse Koh ukrašava svoj bič žiletima i poigravajući se sa trudnim ženama ovlaš dodiruje njime prvu pa drugu, drugu pa prvu, zatim prvu pa drugu i tako u krug. Žene ćute i trpe. Znaju da joj je oduzet Artvin nekoliko sekundi nakon rođenja stoga opravdavaju njeno ponašanje. Žene se ućutaše sasvim, a Ilse zatim uzima njihovu kožu za neku dalju obradu - odradu lampi za njenu sobu - kako masakr ne bi bio uzaludan. Neki ljudi su stvarno rođeni samo da bi se od njih svorilo nešto vrednije.
Jedem das seine. Suum cuique. To each his own. Svakom svoje.

01. septembar 1967.
Ilse Koh nađena je kako visi sa plafona ženskog zatvora Ajhah. Das Ende ist nahe. 

Milica Đaković: HEMIJA

Černobil, 1986. godina

Svakidašnja situacija u nesvakidašnjim okolnostima. Šetam sa majkom i držim je za ruku jače nego ikad. Pet mi je godina. Razabiram nekoliko boja, ostale vidim, al' im možda ime ne znam. Tako je i sa predmetima, životinjama i predmetima koje tek treba da učim u školi. Svo to neznanje tek treba da se projektuje u znanje. Sve me to tek čeka.

Posjedovao sam dozu nemira, iako se svima oko mene činilo kao da ovaj dan liči na svaki prije njega, fizički da. Šuškalo se među ljudima o nekakvoj buci koja je remetila njihov najspokojniji dio dana, a to je noć. Za mene su to bile neke čudne riječi, toliko nepoznate da liče na sve elemente mog već spomenutog neznanja. Ono što sam shvatao jeste da se zabrinutost na majčinom licu poistovjećivala sa mojim nemirom. Držali su se za ruku, baš kao mama i ja.

Danima smo vješto negirali činjenicu da postoji neka opasnost. Nakon par dana, sjećam se samo da je neka

,,radioaktivnost'' bila krivac za sve. Imala je i ona svoju kuću, ali je nije napustila kao što smo to mi morali. Takođe su spominjali neke hemijske sastave koje znam da sam udisao, a nisam imao pravo da biram da li to želim. Nevidljivi neprijatelj harao je vazduhom, razdvajao ljude i prirodu uništavao. Sa aspekta petogodišnjaka, mogu da vam kažem da sam mnogo plakao dok sam odlazio sa majkom iz grada. Plakao sam što nikada više neću vidjeti drvo koje mi je ukrašavalo pola prozora, već tada bivšeg doma. Drvo koje sam toliko volio crtati u vrtiću i bojati ga svim tim poznatim ili manje poznatim bojama. Sa sobom smo uspjeli ponijeti par stvari koje smo htjeli, ali i zdravstvene posljedice koje su tu protiv naše volje. Kutiju koju sam ponio sa sobom, puna je uspomena čija vrijednost raste i u kojoj sam pronašao ovo parče hartije na kom pišem sve ovo. Na dnu ovog papira boje vlažne zemlje, možete vidjeti blijede fleke za koje je zaslužna upravo ta

,,radioaktivnost". Godinama sam bio ljut što zbog nje teško dišem iako sam pobjegao od nje, a ona mi se sa smješkom ruga sa dna hartije ponosna što me stigla čak i ovdje u Švedskoj.

Moja mladost stala je kao sat na kome se kazaljke još nisu srele. Stala je onoga trenutka kada sam još u neznanju napustio grad i ono drvo koje nije imalo mogućnost kretanja i bijega kao i mi.

Nakon mnogo godinja odrastanja, uz silna objašnjenja, posredstvom medija ili novina, shvatio sam da je svijet nimalo naivno mjesto, jer je naseljen ljudima.

Dugo sam se bojao bombi kao nečeg velikog i moćnog, ali sam shvatio da je izvor straha ljudska ruka od pet prstiju. Ista ona koja čvrsto drži mamu ili tatu kada je još malena.

Čitav život radio sam na tome da se moja ruka ohrabri za neke druge stvari i smanji strah bar kod onih čija je glava svjesna da bombe stvaraju ljudi, da su oni najopasnije zvijeri, da su za nuklearne katastrofe oni krivi, a ne ta neka hemija.

Slaviša Trivković: RETROVIZOR

Nikad nisam volio raskrsnice. One u nedođiji iz koje i sam potičem, e pogotovo te. Naročito su mi mrske ujutro. Danju ni žive duše, al zato ujutro.
„Vidjećeš sad, samo čekaj.“
„Šta?“
U glavi mi idalje zvone snovi od maloprije, sasvim sigurno teški i mučni. Srećom pa nisam u stanju da se sjećam pojedinosti pa se puštam samo nejasnoj nervozi i tjeskobi-dobro oprobanom mehanizmu uma koji se opire da misli. Treniram. Prohladno i koncentrovano sivilo kasnog praskozorja curi niz ravni retrovizora, kriveći put i šumu iza nas. Uspavana bijela stada leže mirno na uzvisini pokraj puta i tek bi se poneka usnula glava podigla za nama. Samo da nije lavež, na sve ostalo su davno svikle, dizel ko dizel. Ako, Bogu hvala. Volan mi je jutros neobično težak. Majstor se evo već treći put kune da je kvalitetno zamijenio pumpu, da je stavio novu- djece mi moje. Djeca su mu i sad, na svu sreću, živa i zdrava, a bog zna koliko ih je puta do sad sahranjivao. Neka, ta zakletva ih hrani i školuje, ovaj put mi ne smeta. Ni najmanje. Taj džepić vazduha u ulju me sad tjera da budem budan i usredsređen samo na put ispred. Samo na to i ni na šta drugo. Vraga. Koji li je ovo put da konkuriše? Peti da ja znam. Dva puta je pokušala sama, dva puta je intervenisao njen tetak, načelnik lokalne policijske stanice. Jake mi veze.Ako je i imao kakve, imao ih je u bašti hotela Energetik, preko puta zgrade MUP-a. Nije ni čudo jer je tamo najviše i boravio. Ruku na srce, njegovao je izuzetne kontakte sa još izuzetnijom radnicom pomenutog kafea. Doduše, jedva da je bila i punoljetna, no ne sporim mu ukus. Nažalost, previdio je činjenicu da je mala dalja rođaka načelnika Opštine, a glavnom brki se to nimalo nije dopalo. Tačnije njegovoj ženi. Jebeš to što ne radiš posao, ne radi ga ni on, već što diraš u njegovo. Eno ga prekomandovan, nosi žuti prsluk. Hvali se da je vrijedilo. Ona se i dalje ponosi njime, šta fali, kaže. Ovaj put, eto, „intervenišem“  ja. Onaj kreten iz stranke se ne javlja već dva dana. Javila mi se žena njegova juče: kaže da je u Srbiji, u romingu. Kune se da je zvao direktora gimnazije, no prvi sam ja koji je prisustvovao moru njegovih laži, pa šta da očekujem. No, rekoh, zajebi, daj šta daš. Možda sam mu zato i prišao, baš njemu i baš zbog saznanja da može malo ili ništa. Da skinem teret sa savjesti, a da ujedno ne budem kriv za bilo kakav uspjeh što se tog pitanja tiče. Tek tad bi spona između nje i mene bila kompletirana njenom vječnom zahvalnošću. Koji će mi vrag to SAD. Plašim se da nikad neće stati pred učenike. Šteta sve ove godine, brate, stvarno šteta. Šteta živaca, šteta života: eto je, žuti se ko vosak. Koliko smo ono skupljali za ovu njenu novu jaknu? Mjesec minimum? Koliko se spremala za razgovor? Danima? Ne znam, bilo mi je jezivo dosadno dok sam je slušao kako priča o tome. Zapalim, pa glumim slušaoca. Ne pitam više nista, ne pratim, ne tražim. Odavno je sve postalo daleko i prosto, banalno i ogoljeno. Kad li je sve nestalo? Od onoliko svega-evo ništa. Šta ćeš. Bože, kako bezbrižno spava. Zaista ne poznajem nikoga ko zaspi tako brzo: samo neka je toplo i da ima gdje da spusti glavu. Valjda tako lako usne ljudi bez grijeha na duši. Baš. Nije da nisam i sam u tome dugo imao uspjeha, ali eto u posljedne vrijeme sve džaba. Nešto ne da.

***

„Sad će on, samo što nije. Otišao da pokupi mlijeko. Samo što nije.“
„Pa majku mu jebem, kako da čovjek prođe odavde, žurimo.“
Velika, bijela cisterna mljekare Dragaljevac. Dule, renomirani otkupljivač laktoze sa obronaka Majevice, možeš misliti. Četrdeset kilometara od baze, u pet časova i pedeset tri minuta ujutro, na jedinoj raskrsnici koja dijeli seoski od magistralnog puta. Milimetar puta, ni lijevo ni desno. Hvala ti, Bože nepostojeći. Hvala ti i baš si car. I to baš ovdje. Hladan i oštar vazduh mi je otvorio vrata. Smio bih se zakleti da je sa Karpata. Što, moguće je, vazdušne struje su to. Zaista, ovdje je neprijatno hladno čak i avgustu. Nemam drugog objašnjenja. Nekoliko limenki popijenog Holsten Premiuma i zgužvana kutija sarajevske Drine pored improvizovane klupice. Milan - ko drugi, čuo sam da se skoro vratio iz Novog Sada. Neobično pametan momak koji je bez ikakvih digresija znao da kaže ono što je htio. Izuzetno cijenim takve razgovore. Vidim, sklonili su koš. Mnoga životna rivalstva potekla su sa ovog mjesta, nespretno i nenamjerno, iz nevine dječije igre. Doduše, tu su se okupljala djeca iz susjednih sela, a svako selo bi imalo bar po dva kretena koji bi započinjali kavgu, kako iz dosade, kako iz poraza. Ti sitni sukobi oko faula i koraka su kasnije prerasli u netrpeljivost, otvoreno neprijateljstvo i neslaganje, manje-više oko svega. Jedna bi riječ bila dovoljna, pa i ona slučajna. Znam po sebi.Kako sam bio pasionirani sakupljač seoskih psovki, nisam znao da ćutim, ponosno bih znao da ih deklamujem, pa su znali da me jure, nekad i kilometrima. Ja bih se sutradan vratio bar da im loptu ispucam duboko niz padinu, moleći se u sebi da sam je ovaj put konačno probušio. Kasnije, kad smo dovoljno stasali da samostalno naručimo pivo u kafani, ti naši slučajni susreti znali bi biti izuzetno opasni. Šta ćeš.  Na starom ceru vidim nevješto skovanu tablu sa umrlicama koje se sa ove udaljenosti tek blijedo naziru. Ne prilazim,  jer znam da je na njoj jedna i iz moje porodice, prilično svježa. Sam sam je tu stavio poprilično nesvejstan šta u tom trenutku radim. Sjećam se da mi je za tu sasvim običnu operaciju bilo neophodno bar desetak minuta, nikako nije htjela da stoji pravo. Tek kad sam bio zadovoljan kakvom takvom simetrijom, udaljen par koraka od prizora, stiglo me ono neprijatno teško u grlu i grudima.  Jah, šta ćeš, takav je život. Jebote, kako je hladno. Ovo otužno mjesto, na promaji i vjetrometini, kao da je postalo mikrokosmos samo za sebe, i svako ko bi se zatekao tu osjećao bi se kao strano tijelo, vjerovatno svako sa debelim razlogom. Svi sem ove sablasne stare žene što drhti.
„Sad će. Propao nam put pa nije smio da siđe.“
„Idi, baba, spavaj, šta se mrzneš tu?!.“
„Oću da mu dam da mi dopunu kupi.“
„Daj meni, ja ću.“
„Neka, treba mi još nekih stvari...“
„Ma, dobro jebote.“

                                                                    ***

Dobro jutro, gospodine H. Šteta što ste lažov i kurva. Oprostio mi Bog, mogla bi i..
„Šta se dernjaš na ženu, zaboga, šta ti je ona kriva?“
„Ma goni se i ti u tri lijepe. Šta sam ti ja, šofer?“
„Ne mogu da vjerujem. Šta ti se desilo...“
„A šta misliš šta mi se desilo? Šta si, ćorava“?
„Dobro, de, nemoj sad...“
Znam šta slijedi, nije prvi put. Svaka moja iole krupnija riječ na nju bi imala isto dejstvo, nevezano za vrijeme, prostor, nevezano za okolnosti. Nije znala i mogla drugačije. Stvarno, koji mi je više, ćuti bar jednom, bar jednom. U mokrom retrovizoru mi se sve bliže crta crveni Golf dvojka, a zatim se čuje i nervozna sirena. Šugava servo pumpa, trebaće mi sto godina da se okrenem. Onom majstoru jebati sve po spisku.
„Idemo okolo. Ne brini, danas dobijaš posao.“
Zeleno bistro oko, i ispod njega mala crna mrlja. Gledala me je tupo.
„Dobro, kako god ti kažeš.“
Kako mrzim raskrsnice. One u nedođiji iz koje nikako ne znam da pobjegnem, e pogotovo te.

Anja Minić: HALUCINACIJE

,,Nešto jako čudno sam sinoć videla’’, krenula je da priča sobarica. Zastao je, podigao glavu, spustio papire na sto, duboko uzdahnuo i značajno je pogledao. ,,Šta, Nora, šta ste čudno videli?’’ Cupkala je nogama i stezala šake, a sa lica joj se očitavala nelagodnost. ,,Sinoć sam, znate... ovaj... ustala sam da odem do toaleta’’, blago se nasmejala, pokušavajući da razbije auru neprijatnosti, ,,i jasno sam čula glasove u susednoj sobi. Ovaj put zaista, ne umišljam’’. Gledala je u gospodina Adamsa koji nije skrivao da su mu njene halucinacije, koje mu predočava po ko zna koji put, stravično dosadne.

U poslednjih mesec dana posetila je njegovu kancelariju najmanje 10 puta, svaki put sa različitim, prilično neverovatnim, ispostavilo se i neistinitim, izjavama - da se nepoznata osoba šeta po kući, da je neko preskočio ogradu, da se nekoliko konja slobodno šeta dvorištem, da je njegov nemački ovčar otrovan... Reagovao je na svako njeno upozorenje. Prekontrolisao bi kuću i dvorište i obišao pse i konje, u njenoj i pratnji ostale posluge. Prvih nekoliko puta joj se zahvalio što se brine o njemu i njegovom domu, saosećajno bi je dotakao po ramenu i rekao joj da može da bude mirna i da nastavi sa svojim poslom. Poslednjih nekoliko puta trudio se da se obuzda i da ostane miran, razuman i pun strpljenja, čak i za poslugu koja mu ne da mira.

Kada je čuo Norinu poslednju halucinaciju naglo je ustao. Rukom joj je sugerisao da pođe za njim. Marširao je dugačkim hodnikom i stao je ispred sporne sobe. Iz džepa je izvadio svežanj ključeva kojim je zveckao nekoliko sekundi, dok nije našao odgovarajući, a onda ga je okrenuo dva puta, otvorio je sobu i bez reči je ušao unutra. Nora je, postiđena, stajala kraj njega. ,,O Bože, ne opet. Rizikujem da izgubim posao. Ne znam šta se događa sa mnom’’, razmišljala je, očiju punih suza. Soba je izgledala sasvim obično. Krevet, ormar i nekoliko ukrasnih detalja na policama. Ta soba, inače soba za poslugu, prazna je i zaključana već godinama. ,,Nora, voleo bih da odete kod lekara. Znate da Vas izuzetno cenim, u suprotnom ne biste radili u mojoj kući više od 20 godina, i baš zato želim da znam da li je bolest uzrok vaših halucinacija. Ne želim da Vas uvredim, ali verujem da postoji valjano opravdanje za Vaša umišljanja’’, rekao joj je gospodin saosećajno. Uputio joj je ohrabrujući osmeh i izašao iz sobe.

Nekoliko nedelja kasnije, nekoliko novih halucinacija kasnije, gospodin Adams ušao je u trpezariju i, po prvi put, seo za prazan sto. Bio je besan što je Noru ponovo preneo san i što nije dobio svoj doručak pre izlaska iz kuće. Glasno je pozvao, ali se ona nije odazvala. Nekoliko puta je pokucao je na vrata njene sobe, ali i dalje nije čuo njen glas. Zabrinut, otvorio je vrata sobe i zatekao nenamešten krevet. Vrata pored bila su otvorena. Uveren da je zaboravio da ih zaključa, u isto vreme siguran da ih već nedeljama nije otključavao, gurnuo je ruku u džep, uhvatio se za ključ i krenuo je prema njima. Dva koraka kasnije, iskolačio je oči, stavio je ruku preko srca i počeo da viče. Norino besmrtno telo klatilo se kraj prozora.

Utučen, verujući da je u nekoj meri bilo i do njega, gospodin Adams je, i nekoliko meseci kasnije, svake nedelje pozivao nekoga od svoje posluge u kancelariju. Na pitanje kako su, da li im je nešto potrebno i da li na njega imaju izvesne pritužbe, reagovali bi zbunjenim pogledom, a onda bi im kroz glavu prošlo da im se verovatno ne sprema ništa dobro. Istina je da je gospodina Adamsa Norino iznenadno samoubistvo, nimalo očekivano, uznemirujuće i kako kaže – neopravdano, istinski pogodilo. Nije mogao da dopusti da se slična situacija ponovi u njegovoj kući. Ali, što je više razmišljao o Norinim halucinacijama, u potpunosti zapostavljajući sebe, njegovo psihičko stanje postajalo je sve gore. I pre nego što je naglas izgovorio da misli da je neko nepoznat prethodne noći pokušao da uđe u njegovu sobu, srce mu je snažno zakucalo, a u mislima mu je bubnjalo samo ,,Ne.. ne.. zašto mi se ovo dešava?’’

,,Nešto jako čudno sam sinoć video’’, rekao je potom svom konjušaru.

Jovana Vojvodić: HEMIJA

Vanja Popović: UKRADENI SAN

Nikada nisam voleo raskrsnice, a zna se i zašto. Ispod svih tih naslaga betona ne vidi se ništa. Trud, san, izgaranje i smrt. Ovo jeste mala ulica, gotovo zaboravljena i ne previše prohodna, a i ta raskrsnica koja na njenom kraju počiva, gotovo je nevažna, osim ako se uzme u obzir da je samo otužna i moderna krinka onoga što je nekada bila. Prelepi mozaik. Vasilisovih ruku delo. Onog Vasilisa, koji je bio nadaleko čuven i koji je mnoge gradske trgove krasio svojim savršenim slikama, jer ono što je strpljivo ugrađivao, kamen po kamen, bila je živa predstava svega što postoji. Ribe talasastih zlatnih peraja njihale su se u pravom moru, ptice su nesmetano nadletale nebeske visine, drveće je nazaustavljivo izrastalo. Na licima prolaznika bili su samo znaci divljenja i obožavanja. Vasilis je za to živeo. Hteo je da i ovaj trg koji će ukrasiti bude nešto posebno. I bio je. Ali nije bio njegov.

Svaki put kad je stvarao, Vasilis je u komadima kamena ostavljao ceo svoj život, sve dok jednom nije ostavio sebe. I to u mozaik u koji nikada nije položio ni jedan jedini kamen. Makar ne na javi.  Samo se kameni svod sklopio nad njim i on je znao da pripada tom belilu i da ne može i ne sme da se spasi. Ostao je neokaljan i čist i to u srcu ideje. Ovde uopšte nema cveća, šaputao je veliki majstor. Samo ništavilo mira. A nekada je u snu jahao velike puzavice, mirisao egzotično bilje i divio se raznovrsnim bojama krunica. Želeo je da ljubi te latice i uživa u večitoj svežini lišća, hteo je da se okupa rosom sa bilja i postane njihov sabrat. Baš kao onaj predivni ljiljan belog lica koji se podrugivao prefinjenim ružičastim šarama. Biti cvet ili umetnik, šta je bolje?

Kada je, posle tri dana ležanja u groznici, ustao i video gradski trg, video je nasmejanog Andra okruženog ljudima, koji su mu oduševljeno pljeskali, i svoju ideju,  u pločama mozaika. Svega je tu bilo, osim njega, i prelepog cveća, i onog sna u bunilu, i ogromne želje. Samo njega, njegove ruke nije bilo. Vasilisa je odmah jako zabolelo u grudima. Jer, čije su ideje ako tako nesmetano, iz sna smeju da pređu u stvarnost i u tuđim rukama ispadnu stostruko bolje? Rekao bi da je Andro Enpoti lopov, da mu je uzeo viziju, ali nije mogao. Jednostavno, nije mogao. Bila je deo njegovog sna. Taj smušeni, jadni, mršavi, nemaštoviti Enpoti nema veštine ni za krađu ni za originalnost. Pa kako je onda njegovo cveće toliko živo, nežno, utešno, sa toliko mesnatim laticama? A tu je i beli ljiljan, veći i savršeniji nego što je ikada bio u njegovoj mašti.

Pozdravivši mesečinu koja je blago milovala najbolji mozaik koji nije stvorio, koji je pravo iz njegovog sna nikao u Androve ruke, Vasilis je dodirnuo krupne, svilene latice. I znao je da je sve stvarno, i taj predivni svet cveća i Androv neosporni talenat, moć tog kradljivca snova, kao i da u onome što je njegovo najmanje može biti njega. Zato je pustio da mu se svod klopi iznad glave i da otpočine tu gde više neće morati da se takmiči sa mladim naraštajima. Tu, na dnu ambisa lepote, njegov je dom. Tu u korenu cvetova, na rameđi sna i jave. Znao je da to počasno mesto nikada neće biti namenjeno Andu Enpotiju, kome su sutradan ljudi masovno čestitali uz mnoge komplimente, dok je on unezverenim pogledom tražio jadnog majstora koji ga ničemu nije naučio, jer nije bio sposoban da bilo šta od njega usvoji. Njegovo ime pročulo se još dalje nego Vasilisovo, koje je iščezlo u belilu one svetlosti koja se iz mesečine pretvorila u talase drugog sveta.

Zato ne volim raskrsnice. One su laž. One su zabetonirane usne, koje ne smeju da kažu da je nekada davno ovo selo bilo grad, ova mala ulica trg, popločan najdivnijim pločama, a da ispod njega počiva san i ćutanje jednog Vasilisa koji nikako nije mogao da shvati zašto se sa najboljom idejom u životu živi, bez mogućnosti da bude pretočena u svoju bit, a da ne bude tuđa.

Лазар Биорац: ЦРНОРИЗАЦ

Спазивши да се отац Партеније изгубио у поноћној тмини, манастирски зограф зачкиљи у даљину, затим затвори прозор и мирно настави да спава. Ништа чудно није приметио! Одавно је навикао на тај призор. Иако се у почетку питао куда одлази млади јерођакон, није успео да сазна, а кад већ није сазнао, убеђивао је себе да га не занима и да посреди нису чиста посла.

Варош у котлини, пак, брујала је о калуђеру који сваке недеље долази у Виданову механу тик по поноћи и седи сам у најмрачнијем углу док се не разиђу и последње бекрије, коцкари и распикуће. Сам Видан је говорио да је риђобради црноризац прави чудак – нити шта пије, нити се упушта у кафанске разговоре. На улазу му у руку ћушне свежањ новчаница и заузме своје добро познато место у ћошку. Оно што је прећуткивао била је мисао да је младић бацио око на послужитељку Морену, али да се не усуђује да учини један једини, ма и најмањи, корак напред и укаља монашку одору. Да је неким случајем Видан своје убеђење изрекао наглас, цела би се варош сложила с њим, не зато што су и сами било шта приметили, већ зато што су сматрали да здепасти механџија све види и говорили да под блузом има четри главе да посматра четри стране света.

И Морена је приметила како је калуђеров поглед прати где год пружи корак. Примећивала је, додуше, и погледе других гостију, и младића и стараца, али он је није гледао с пожудом, већ с неким необичним страхом. Зурио јој је право у очи (или у потиљак, када би се окренула на другу страну), не примећујући лако гибање њеног вешто извајаног тела. Ни овде, ни горе на Северном Јадрану, одакле је дошла да побегне од нежељене удаје, није било мушкарца који за њом није пустио уздах. А он... он ју је гледао као душманина, онако како се гледају ратници с друге стране или змија која, уздигнута на реп, сикће и нишани размак између жртвиних обрва. Или је само њој тако изгледало.

О њему су, уосталом, одавно кружиле приче да је сам ђаво. Зар би се човек и Божји слуга појављивао о поноћи, а нестајао пре свитања? Зар су му тек онако коса и брада црвене као ватра? И на левом образу има три белега! Еј, на левом... и то три, не један!

Ма није морао нико да јој прича, и сама је говорила да овај није ни из каквог манастира и да у глуво доба устаје из гроба и долази право у механу да сеје мржњу међу пијанима. Лако је ђаволу владати кад ракија у ноге и главу удари!

Мушкарци су јој говорили да прича којешта, али су се кришом прибојавали да је девојка у праву. Жене су веровале, али се ниједна није усудила да оде на гробље и погледа излази ли заиста. Но, то их није спречило да усрдно и свакодневно доливају уље на ватру која их је све више пржила изнутра. Страх од странца порастао је до те мере да су врата многих варошких кућа закључавана још пре првог сутона.

***

Пажљиво затворивши капију на манастирској порти, монах Партеније убрза добро знаном стазом која је водила до пута према вароши. Мирис багрема пунио је његове ноздрве и плућа и терао га да лети. Да је имао крила, као што се шапутало, за час би се нашао доле, пред њом. Али... шта да јој каже кад је угледа? Можда она и није од овог света? Сотона је она, чим га од Бога одвраћа! Четврт сата је ходао размишљајући о њој, пре него што је одлучио: вратиће се у манастир и молиће се на хлебу и води да му се опрости грех. Сад ће се вратити, истог трена! Само на кратко да седне на овај камен под орахом, да ослушне Мораву, да одмори душу...

Срце му одједном сиђе у пете и језа накостреши косу и ситне маље на леђима. Неко се приближавао. Откуда она овде?

Као од мајке рођена, дуге црне косе пуштене низ недра, под месечином се беласала Морена, увијајући гипко тело тако да би и владику и цара завела! Али, нема сумње, њега је тражила. Господе, ко би одолео оваквом искушењу!? Без речи је пришла и главу прислонила на груди у којима је до јутра титрало немирно момачко срце.

***

Варош се још није помирила с тим да је послужитељка Морена нестала без трага и гласа и да сличну девојку и слично име нико није сусрео ни уз ни низ Мораву, а већ им стиже нова вест: вода је на обалу, тик испред куће једне бабе, избацила модро и изгребано тело оног калуђера. Његову ризу пронашли су на камену под орахом. Ехехеј, звекно ђаво у камен! Још да девојку не одведе...  Нема шта друго! Сам се убио и девојку одвео. Ех, мученица...

Једино Видан није веровао у мантру која је, непромењена, ишла од уста до уста. Чим је и наглас рекао да је у сну видео како девојка гребе и дави калуђера и у врат му вучје очњаке зарива и да је сигурно све тако било, кроз варош је за трен одјекнула новост: еее-еее-еееј јадном Видану бекрије и мозак испиле!

Dragana Jovanović: 26. OKTOBAR

Зорица Глишић: СОБА 333

„Нешто јако чудно сам синоћ видела, кренула је да прича собарица''. Била је у друштву својих дугогодишњих колега који, ипак, у хотелу не раде толико дуго колико и она, стога се не сећају несрећног догађаја од пре 20 година. ,,Чула сам страшну буку на спрату изнад. Брзо сам отрчала горе и затекла човека у капуту, са црним шеширом, који је изузетно личио на оног човека...'' А ко је био ,,онај'' човек, убрзо им је испричала.

Радила је у елитном хотелу у Мадриду, познатом по угледним гостима. Ноћ проведена у њему коштала би читаво богатство. Целокупну слику раскоши нарушила је мрачна сенка која је пала на њега након убиства у соби 333. Свакодневно су се смењивали гости, али у њеном сећању остаје један упечатљив долазак мистериозног господина, 3.5.1995.

Ушао је на врата, оскудно одевен, са једном мањом торбом. Није одавао утисак угледног човека, нису га красиле свилене кошуље. Његова ћутљивост изазива велику позорност запослених. Мучила их је сумња како ће тако неугледан господин приуштити себи  да плати огромну суму новца за боравак. Рецепционар је понудио неку другу варијанту - толико је било повољнијих хотела. Међутим, Ролан је собу платио унапред. Изразио је жељу да борави у соби 333. Рецепционар остаде зачуђен:

- У тој собу годинама нико не борави. У њој влада језива и мрачна атмосфера. Знате, пре више од две деценије имали смо случај самоубиства једног политичара. Вест је била актуелна и због тога нико никад није боравио у тој соби.

Није  чуо.

- Ако је барем мало функционална узећу је. Нисам одавде, вест ми није позната, а у духове не верујем. Ха ха ха.

Врата собе била су откључана. Собарица је покуцала и ушла да остави чисте пешкире. Мистериозни господин седео је на фотељи. Владала је тама, спуштене ролетне изазвале су непријатну тишину. Одједном се господин тргнуо. Почео је да је испитује о њеном животу. Она је избегавала комуникацију са гостима, па је одговорила кратко и кренула да изађе.

Узвикнуо је како ће сутрадан имати посету и да она не треба да долази. Како је етика хотела налагала да се гост увек послуша, без поговора је изашла напоље.

Наредног дана  наставила је са свакодневним обавезама. Кренула је да смести једну старију госпођу у собу. Њихову тишину нарушила је бука која се зачула на крају ходника. Личило је на расправу мушкарца и жене. Како се приближавала, корак је довео до собе 333 и одједном је настао мук. Покуцала је на врата.

- ,,Да ли постоји неки проблем?'' узвикну собарица дрхтавим гласом.

- ,,Зар вам нисам рекао да не треба да долазите?''

- ,,Чула сам буку која ме довела до ваших врата''.

- ,,Телевизор је укључен, сам сам, посету ипак нећу имати''.

- ,,Али, немогуће, чула сам...''

- ,,Доста више!  Замолио сам вас да ме не узнемиравате''.

Била је тих дана расејана због превелике гужве, нашла се  у недомици да ли је чула заиста буку или се пак све одиграло у њеној визији.

Измучена мислима одлази поново до собе 333. Врата су била притворена.

Унутра затиче крвопролиће осликано по зидовима и постељини. Слушалица је била  подигнута.

Гост је лежао на фотељи, зверски убијен, везан канапом. Њен крик изазвао је пометњу у хотелу. Држала се за главу и од шока побегла напоље.

Кривца нису могли да пронађу. На телефону су пронашли само његове отиске. Претпостављали су да је покушавао да позове помоћ.  Собарица је била једини сведок. Упркос томе, доказа није било. Случај је годинама остао нерешена мистерија. Повремено испитају собарицу, без превелике наде да ће се склопити мозаик овог злочина.

Соба  333 може одавати утисак уклете собе или само производ маште коју је креирала собарица.

- Наставила је да поспрема собе...

Anica Subotić: ŠTA POSLIJE RATA

„Nikada nisam volio raskrsnice. Naročito one koje ti život nametne, pa ne znaš na koju stranu da se okreneš. Ne znaš koji je put ispravniji. Pogotovo ako treba da doneseš odluku koja ne utiče samo na tebe već i na sve one koji zavise od tvog dobrog ili lošeg izbora. Teško je kada si svjestan koliki teret imaš, a opet ne znaš koji put je ispravan, a koji jednosmijerna ulica. Pomisao na devedesete godine u Bosni izaziva neki strah, jezu i tugu u svima nama koji smo preživjeli ovaj period. Mislim da čak i nove generacije mogu da osjete teret njihovih roditelja koji su se borili da prežive u tim ratnim godinama.

Mada, koliko je bilo teško u ratu, toliko je bilo teško i nakon te '95. godine kada je potpisan Dejtonski sporazum. Rat se završio, ali je počeo jedan drugačiji vid borbe za život. Ostali smo bez ičega. Ona kuća u Sarajevu, u kojoj smo moja sestra i ja odrasli, nije više bila naš dom. Bila nam je oteta. Otac u zatvoru. Tek nakon što sam izašao iz kasarne saznao sam da mi je porodica u Višegradu, u nekoj školi. Ta ti je škola imala dva sprata. Na prvom spratu se održavala nastava. Na drugom spratu je bilo mnogo porodica izbjeglih, uglavnom iz Sarajeva. Ne sjećam se tačno koliko je ljudi tu bilo, niti koliko nas je dijelilo jednu učionicu. Mogu samo da kažem da je bilo dosta djece, ali i beba koje su se rodile baš u toj školi. Zamisli čega sam se sve nagledao. Eto, prošao rat, ali kao da još uvijek traje. Kakva je samo glad vladala. Ma ni mlijeka za djecu nije moglo da se nađe. Očaj teški. U međuvremenu mi oca puštaju iz zatvora, a nakon toga se i ti rađaš u toj propaloj školi. Sva ona obećanja koji smo dobijali da će nam naše biti vraćeno, da ćemo se vratiti u naše kuće, postala su blijede, prazne priče. Svjestan toga morao sam da donesem neku odluku. I jesam. Sve vas sam ostavio u Višegradu i krenuo za Bijeljinu, sa nešto malo para, bez ikakve ideje šta da radim. Našao sam neku kuću, onako, solidna je bila. Mada to nije ni bilo bitno u tim trenucima. Daj šta daš. I tako smo prešli u Bijeljinu da živimo. Novca nema, niko nije zaposlen. Treba od nečega da se živi. Shvatam da ljudi nisu baš prijateljski nastrojeni prema svima nama, a bilo nas je na hiljade koji smo nakon rata tu došli. Tako odlučim da odemo u Švedsku, a roditelje da ostavim u toj kući. U početku mi se to činilo kao ispravna odluka. Zapravo i jeste bila ispravna odluka, ali kad ti se ne da, ne da ti se. Nakon određenog vremena, vlada Švedske odlučuje da se moramo vratiti u Bosnu jer, eto, oni su procijenili da je ratno stanje prošlo, da su uslovi za život pogodni, da nema opasnosti, te ne možemo dobiti papire jer nismo životno ugroženi. Šta ćeš, pakuj se, vraćaj se nazad. Zaboravi onaj život koji si imao prije rata i kreni od početka. Pojma ja nemam da li su moje odluke bile dobre ili nisu. Da sam donio neku drugu odluku u školi u Višegradu, ili da nismo otišli kasnije za Švedsku, ko zna gdje bi sada bili. Ali tu smo gdje smo. Bio je to baš buran i stresan period u životu, sreća tvoja pa se ni ne sjećaš. “

Eto, tako mi je otac jednom pričao o poslijeratnim godinama, njegovim odlukama i mukama koje su ljudi doživljavali počevši od '92. godine, kada je rat i počeo.

Branislav Aleksić: KRIK

Nikad nisam voleo raskrsnice. Zapravo, nikad nisam voleo puteve. Posebno ne ove naše puteve kojima se prenosi krik. Dva puta sam već ležao. Voleo bi da ih se klonim ali to je trenutno ne moguće. Leva desna jedan dva leva desna jedan dva leva desna jedan dva. Ćelava glava ispred mene jako me nervira. Svi ljudi pozadi mrze ljude spreda. Mrzio sam i ja ovog ćelavog. Raskrsnice zato i jesu najgore. Kada im se približemo zastanemo. Tada dodjem u iskušenje da otvorim lobanju ovom ćelavom. U svojoj glavi ja otvaram njegovu glavu. To mi pruža užitak, ali opet i dodatnu rezigniranost što nisam u stanju to zaista da uradim. Nekad toliko jako to želim da mi se od ushićenja sloši i padnem. Dva puta sam već ležao. Leva desna jedan dva leva desna jedan dva. Ni noću nije bolje. Bilo bi bolje da ova gromada ispred mene nije ćelava. Da recimo ima tamnu dugu kosu ne bih ga ni primetio ali ovako na mesečini on je bio poput svica. Trebalo ga je zgaziti. Zgazio sam ga. Doduše slučajno. Zagledao sam se u jednu devojčicu koja je sa majkom krenula da beži u kuću videvši nas kako prolazimo Himelovom ulicom. Naravno da su bežali od nas prikaza iako su govorili da smo Božiji vojnici. Majčina kosa je već mrtva ali devojčicina je i te kako živa. Njene nožice su mršave i krhe. Njene ruke su slabašne. Njena haljina je plava. Majčina je crna. Nenija Niobe.

"Kakva no-o-ć,
staza vara se,
kakva no-o-ć,
cesta beli se;
gde ste vi-i, dečice,
gde ste, oh?!
iz kakve pijete rečice,
u kraju kom?
U Pari-zu sam vas tražila -
nema vas.
I s lampom po kanalima.
Ugasla..."

Gledao sam put njih i ugazio u govno. Dvanaesto u tri dana. Prvo u koje ja ugazih. Ja još nisam bio sasvim mrtav. Dva puta sam već ležao. Ne vidim više devojčicu. Ali ne vidim ni ćelavog. Zemlja. Kamen. Zemlja. Kaldrma. Pacov. Zemlja. Mrtva žaba. Zemlja. Kaldrma. Zid. Prozor. Mrtva ptica. Crna mačka. Zemlja. Zemlja. Mrtav pas. Leva desna jedan dva. Jedan čovek trči putem. Čuju se pucnji. Čovek i dalje trči. Boji se. Taj čovek sam ja. Dva puta sam već ležao. Taj čovek beži od pucnjeva. Progone ga krici. Taj čovek se našao na raskrsnici. Krici bivaju sve jači. Treći put ležim. Trinaesto govno se našlo na putu. Ne volim ove naše puteve kojima se prenosi krik. Zapravo, nikad nisam voleo puteve. Nikad nisam voleo raskrsnice.

Татјана Јекић: ПРИЧА ЈЕДНЕ СОБАРИЦЕ

Нешто јако чудно сам синоћ видела“, кренула је да прича собарица. Али, као и обично жена поред ње није желела ни да је саслуша.

,,Знате, не волим да причам са запосленима. Уколико сте завршили, оставите ме саму.“

Коме је уопште она и битна у овом хотелу? ,,НИКОМЕ“, одзвањало је њеним мислима. Како јој се чини, људскост је овде одавно нестала. Како се то она, обична собарица, уопште  и усудила да поразговара са женом уваженог политичара? Већ је била спремна на преке погледе и љигаве речи оног поквареног менаџера. ,,Идиот! “ Ништа ново, лепу реч засигурно ни од кога неће чути.

Покупила је ствари и изашла из собе. Смешно, ко би уопште и очекивао да ће се она, некадашња лепотица и понос својих родитеља, наћи на оваквом месту. Иако је и даље млада, ова жена се осећа попут старице коју је умор савладао и начинио да се осећа као да у њој живота више и нема. Некадашња лепота и сјај који је носила у свом погледу нису нестали. Једина промена јесте у томе што је постала невидљива за све око себе. Можда је и сама крива за све - на крају, она је та која је одабрала свој пут и одлучила да окрене леђа свему и свакоме. Читав живот је провела испуњавајући туђа очекивања и жеље. Заиста је желела да сви буду задовољни њеним изборима, али у том чудном лавиринту којим је бесциљно лутала у нади да ће пронаћи решење како нико не би био повређен, једино што је успела јесте да изгуби себе. Ни сама није сигурна када и како је дошла до спознаје бесмисла живота у ком је једино стремила ка туђим циљевима. Сећа се дугих и бесаних ноћи када сан није долазио на очи, мучиле су је тешке мисли о узалудности свега што је чинила. Лежала је у мраку, сломљена, без наде да ће икада бити срећна и испуњена. Сада, када погледа уназад, чини јој се да је једина одлука коју је самостално донела управо та која ју је довела до понора.  

Обична собарица - то је оно што свако ко дође у контакт са њом у том хотелу мисли. Не дотиче је то што није посебна у туђим очима, она то и не жели. Све за чим вапи јесте мало људскости. Мирна и тиха жена је могла штошта да истрпи, али оно што ју је одувек погађало била је људска грубост. На њу никада не би узвратила истом мером. Чврсто се држала става да на отров не треба узвраћати чашом отрова. Климала би главом и ишла даље, можда се зато и толико добро снашла на овом месту. Али, када дође кући, све сакупљено избацује у дугим бесаним ноћима кад сузе истичу из ње. Тада се буди њено друго ја које не дозвољава да сан дође на очи, онај део ње који је несигуран и страхује од свега. Покушава да се сети лепих ствари из детињства, али та друга она тера све лепо и напада је страховима. Сузама тера ту другу себе која је подсећа да живот никада није живела онако како је желела. Корачала је туђим очекивањима. Било јој је битно да учини друге поносним и срећним, иако никад ништа неће бити довољно добро. То је оно што је почело да је плаши - живот који није живела због себе, већ због других.

Те вечери, након повратка из хотела, тихо као и сваки пут, собарица је неприметно ушла у своја четири зида. Узнемирена због свега, дуго је лежала. Мисли су надолазиле и нападале је безбројним питањима. Да ли је погрешила? Шта да ради? Када је тачно упопрастила свој живот и довела себе до тога да је нико и не примећује? У њој се све ломило, туга нагомилана током дугих година куљала је и вапила да избије на површину. Знала је да је једини пут олакшања плач, али ове вечери, баш попут сна, ни сузе нису долазиле на очи. Попут многих ствари у животу, није била сасвим сигурна ни због чега су је сузе напустиле. Силно се трудила, али њених сапутница током дугих година, више није било нигде. Никада јој се нису вратиле. Напустиле су је у животној борби и препустиле на милост и немилост њене туге.

Марија Гагић: ХЕМИЈА

Молио сам је, у себи, да престане, да не ради то. У мом погледу је то могла да види, али није желела да ово буде дан у којем ће имати обзира према мени. Она је била особа чија исправност у поступању није смела да се доведе у питање. А био је сасвим обичан дан. За нас обичан. За остале, ми смо били они мали које родитељи занемарују, често туку, а на крају дана милују и извињавају се, ваљда да би стекли што бољи утисак о себи да су добри родитељи који све што раде, чине за добробит и бољу будућност своје деце.

Весо, који је био за годину - две старији позвао је брата и мене код њега у стан да гледамо забрањене часописе. Условно забрањене за нас децу, клинце, балавце. Јесмо, били смо мали. Његова мама је одрађивала поподневну дремку, а отац ко зна где је био. Наши су већ данима шверцовали.  Проклете деведесете и инфлација. Нама је било супер. Како бисмо обезбедили више приватности, преместилли смо се у наш стан, спрат изнад. Закључали смо врата и као по некој скривеној инерцији логике, занемарили време и то касно послеподне. Листали смо часописе, и наше и његове. Припадали су нашим очевима, а мајке нису смеле да знају да се читави штосеви тог правог малог блага крију на тераси, у левом кутку испод кутија са пасуљем и џаковима кромпира. Колико кућа и колико тата је делило ове исте тајне методе опсесивног скупљања и уживања у њима? Елем, данас ми је то смешно у ери еротских филмова. Листање црно белих часописа који се осете на штампу и олово, делује ми као свети чин, нешто скривено од свих и због тога узбудљиво, нешто што можеш да носиш уз себе као тајну уз остале дрангулије по торби, да исецаш сличице и лепиш у лексикон, да кришом показујеш другима своје благо. Не, није то бог зна каква посвећеност, већ једноставно - знатижеља и чињеница да се ради нешто забрањено, самим тим је занимљиво. Али није ово болна исповест о одрастању уз часописе за одрасле, али свакако јесте болна и као већина болних сећања - потиче из детињства.

Не разумевајући праву природу и функцију коју ти часописи представљају и сензације које буде у одраслима, ми смо се мешкољили и пискутаво смејуљили док смо их листали, све док нам нису досадили. Тражећи нову занимацију, узели смо очев двоглед, велики и тежак. Стали смо на терасу и посматрали дешавања на згради преко пута наше. Опет, ништа интересантно. Жене шире веш, једна девојчица из суседног одељења се игра, мушкарци седе и пију пиво. Ми се и даље смејемо и смејемо, уживамо у топлом дану, у лишћу које полако почиње да жути и памтим тих неколико сати као изузетно срећне и безбрижне. У међувремену, мама лупа на врата, зове нас. Не чујемо. Тата проваљује, али ми касно реагујемо на тај страшан звук цепања дрвета и ломљаве. Упадају унутра као без главе. Наша мала срца трепере од страха. Њихови погледи ми све говоре. Сваког равноправно, без изузетка следује шамар. Мама преузима ту одговорност на себе да их удели. Тата се повлачи, ипак је у свему мама главна. Весу тера кући. Брата тера у собу. Мене тера напоље по прут. Као у неком трансу купим са пода грану и убеђујем се да је савршена, да неће болети. Мама, разочарана, шаље оца да убере ону праву батину која ће ме излечити. И успева, након најдужег века батинања у историји батинања, бивам излечен. Мама -задовољна. Моје ноге - крваве. И крваре затим још дуго, дуго... Толике су биле батине. Брат, пошто је незнатно млађи, остаје без иједне повреде. Било ми је криво тада. Више није, свестан сам да сам примио и његово следовање срамотног и болног шибања и тиме га сачувао даноноћних болова и суза у мраку, када не види нико.

Тог дана смо само доручковали. Ручак је, због гужве на граници, изостао. Вечеру, због стаха да нам се нешто догодило и организације око поправљања улазних врата, мајка није спремила.

Не могу да се жалим, мама је, као свака медицинска сестра са праксом, моје ноге превијала редовно и врло вешто. Сутрадан у школу нисам отишао. Физичко у школи нисам играо. Плакао сам док сам се купао. Ране су ме пекле, штипале... А и данас ме штипају, након толико година!

Да, љубав родитеља према деци је заиста ствар хемије – хемије лоших хемичара. Тај дуго очекивани срећан завршетак експеримента се заврши нагло, неславно...протраћено. Толико је елемената који могу добро да утичу на тај нови живот који се рађа, али ја их не спознајем често и радо. Заправо, бивам озрачен и полако, иако мали али изузетно самосвестан, мрзим себе. Мама и тата расту срећни, та побогу, пружили су ми све!

Јелена Весић: ВАГА

Никад нисам волео раскрснице. Опет удес, дођавола.

-Ах, да ли је могуће...за месец дана четири пута на истом месту.

Чаробан почетак дана. Неки нису, али ја стижем жив на посао. Неке несрећне људе та проклета раскрсница коштала је живота. Никад их нисам волео. Подсећале су ме одувек на моју највећу ману – неодлучност. Колико сам само пута у животу помислио да бих био пресрећан да ми фали нешто друго, а да имам храброст да доносим праве одлуке.

За све је крив мој подзнак – вага. Не верујем у глупи хороскоп, али знам да јесам вага. Ја сам репрезентативни пример ваге; човек-вага. Сваки пут кад се нађем на некој раскрсници живота, па макар била и најситнија, прво добро промислим на коју страну би ме одвео сваки од та два пута. Чим чврсто одлучим да пођем једним, исте секунде се покајем што нисам другим. Исто би било и да сам другим пошао. Убиће ме неодлучност, увек сам то знао. Знао сам јер ми је уносила немир у кости, боре су ми постајале дубље кад год би требало да донесем неку одлуку.

-   Дечко, шта ћеш од прилога?

-   Ммммм...Ммммм

-   Говори, гужва је!

-   Мммм...мајонез и купус!

(Одмах сам знао да је боља комбинација кечап са вегетом...)

И малог мене, малу вагу, мучиле су недоумице. Од избора прилога за сендвич, преко избора школе, факултета, девојака, па и супруге за коју и дан данас нисам сигуран да ли је истински волим; све до дана данашњег мене мучи иста та неодлучност. Убиће ме. Знам да хоће, и то баш онако како је раскрсница донела смрт људима за воланом.

-   Докторе, сала је спремна, чекамо само Вас.

-   У реду, хвала Вам, долазим убрзо.

Проклета нека је вага и ко је измисли. Звучи банално. Али данас, ево баш данас...морам да бирам. Морам. Морам да бирам да ли ће преживети она или оно. Данас је дан кад ће ме неодлучност убити. Знао сам...те сцене удеса на раскрсницама које ми прекину мисли сваке седмице када их угледам, а прогоне ме и у сновима...знао сам да ништа није случајно. Треба веровати свеприсутном синхроницитету. Како раније нисам схватио...Убиће ме. Убиће ме неодлучност, баш као и раскрсница оне јадне људе. Мене ће убити раскрсница живота. Све сам их некако прешао, одабрао неки пут. Данас не могу. Данас је моја раскрсница кружни ток, онај смртоносни.

-    Докторе, опростите што Вас поново узнемиравам, али заиста је од велике важности да нам се придружите у сали.

-     Знам...опростите, дајте ми тренутак и долазим.

-   Докторе...минути су у питању.

Убиће ме, Боже. Данас ћу и ја неког убити. Данас ће настати покољ само због проклете ваге. Напољу је дебели минус, а мени су и прсти мокри од зноја. Шта се ово дешава, докле сам то дошао? Усне су ми суве као барут, зашто нема воде у овој канцеларији, побогу?! Глава ми пуца...пуца...пуца... Нисам ја за ово. Не. Али морам бити. Морам одлучити баш сада. Баш овог тренутка ја морам донети одлуку јер ће неко страдати. Свакако ће...

Да ли дати живот детету које неће имати мајку или оставити јадну жену у животу и саопштити јој да је њено дуго очекивано прво дете мртво? Докторе...минути су у питању. М и н у т и су у питању. Од кад је сестра била прошло је три минута. Не, можда ипак само минут; можда има времена. Али, ако има времена, шта да урадим? Коме да дам живот? Боже, ја нисам Ти да дајем и одузимам животе, ово је тако неправедно. Зашто се мени ово дешава? Можда је прошло сада већ пет минута. Можда је боље да се правим да ово није мој посао. Можда се проблем напросто сам реши и сви буду срећни. Можда...можда се нешто већ само решило јер су прошли минути. Можда је време донело одлуку уместо мене. Ах, па да...сигурно јесте. Сада је лакше. Каква је то бука...?

-   Зовите хирурга сместа! Где је тај човек? Шта му је важније од овога, за име Бога?

- Касно је. Дисање је стало.

Дисање је стало? Стало је њено дисање? Нема онда ни ње ни детета...да, логично. Дешава се. Да, ово је стварно. Ово сада...да, ово се заиста десило. Одузео сам два живота. Одузео сам некоме супругу...сестру...кћер, као и њено потомство. Урадио сам то свесно.

Чекај...зашто ми је каиш у руци и када сам се попео на сто? Тако треба... да, како сам глуп. Нисам их ја убио. Вага их је убила, она вага неспретна на раскрсницама живота, а сада ће и мене. Добро је. Нисам ја.

* * *

- Докторе, жао ми је, али морам да Вам саопшт... Докторе!! Господе! Брзо, полицију, помоћ! Нека ми неко помогне, људи!

Filip Pandžić: MAK

– Nešto jako čudno sam sinoć videla... – krenula je da priča sobarica. – Kada sam ušla u sobu broj 17 gde je odseo neki Italijan osetila sam čudan miris. Otvorila sam prozore i napravila promaju. Bila sam potpuno opijena. Sela sam na krevet da dođem sebi, a pored jastuka primetila neke crne tragove. Podigla sam jastuk i videla crnu grudvu nečega. Približila sam se i jasno osetila mak! Bila su to zrna maka... – rekla je sobarica zabrinuto.

– Mak?! – uzviknu kuvar. – Pa to je neverovatno. Jutros sam u skladištu pronašao veliki broj džakova napunjenih makom. Mi nikad ranije nismo naručivali mak. Ne znam ni ko je to uopšte primio... Od radnika niko ništa ne zna...

Vratar se nasmejao i rekao:

– Oh, sinoć je izgleda bila noć maka. Baš je jedan momak prolazio ulicom i besplatno delio štrudle s makom. Bilo mi je malo čudno jer je bilo kasno, ali nikad ukusnije štrudle nisam jeo!

Sobarica je slušala pažljivo i dodala:

– Ali to nije sve. Pomislila sam da je naš gost neuredan i aljkav i da je taj mak samo ostatak njegove večere. Ne! To je bio svež mak, bez mrvica hleba, bez ikakve druge hrane. Ipak sam ga pokupila i sredila krevet. Kad sam izašla iz sobe, shvatila sam da su mi unutra ostale gumene rukavice za čišćenje. Ušla sam ponovo, a miris je bio sve jači... Prozor je naglo zalupio i ja sam uplašena izletela napolje. Celu noć nisam mogla da spavam! – uzrujano je završila svoju priču.

Ostatak osoblja se pridružilo ovom razgovoru. Svi su pažljivo slušali ove čudnovate priče i razmišljali o tome šta bi to moglo da bude. Sedeli su u maloj kuhinji koja se osetila na kiselu čorbu i divanili o ovom neobičnom događaju.

– Da li ste primetili nešto neobično? – upitao je kuvar konobare koji su upravo ušli u kuhinju noseći sa sobom silnu hranu sa švedskog stola.

– Ovo je neverovatno, nijedan čovek se nije pojavio na doručku! – rekoše konobari, nakon čega su se svi uzrujali.

– Pa šta je ovo, kuku! – uzviknuo je kuvar.

Pošto nigde nije bilo nikoga, u kuhinji su se okupili svi zaposleni ovog hotela. Recepcionar je rekao da od jutros niko nije napustio hotel, a ni ušao u njega. Kada je sobarica upitala recepcionara za ime tog Italijana iz sobe 17, on je otišao po svoju svesku i video nešto zapanjujuće.

– U toj sobi nema nikoga! – rekao je.

– Šta?! Kako?! Nemoguće?! – vrištali su svi u glas.

Kada je recepcionar ponovio da u toj sobi nema prijavljenih, svi su upitali sobaricu odakle zna da je tu odseo baš Italijan. Ona je rekla da ga je lično videla i da je čak pričala sa njim.

– Nije najbolje govorio naš jezik, ali je rekao da slobodno pospremim sobu i da će se vratiti kasno uveče. – sećala se sobarica preispitujući sebe da li se to zaista desilo.

– Vi ste ludi... – reče čovek iz obezbeđenja i napusti prostoriju.

– Ovo nije dobro. – rekao je kuvar. – Treba obavestiti gazdu o ovome.

– Da li se Italijan vratio? – pitala je sobarica zbunjeno, a u trenutku kada je recepcionar hteo da kaže da tu ne postoji nikakav Italijan, gazda se pojavio i prekinuo ga.

– Italijan je umro. – rekao je.

U prostoriji je nastao muk.

– Umro? – reče sobarica. – Kada je umro?!

– Juče oko podneva. – odgovorio je gazda.

– Pa sa kim sam ja onda razgovarala! – panično je rekla počevši da bledi.

– Ti si sanjala draga moja. Umro je usred bela dana. Našli su ga mrtvog u ulici iza hotela. Predozirao se... Lično sam prisustvovao događaju kad su ga odnosili. – rekao je gazda.

– Ali kako ga onda nema u prijavljenim gostima? – upitao je recepcionar.

– On je bio moj gost. Ja sam ga primio. Ja sam ga i obrisao... – rekao je gazda.

– A šta je sa silnim makom koji se pojavio? Ljudi moji, pa nas je okružila smrt! Svi ćemo zaspati večnim snom... Kuku! – uzviknuo je kuvar.

– Smirite se. To su moje stvari. Ja sam lično doneo te džakove. Mada ne bi bilo loše da proširimo i obogatimo jelovnik! – odgovorio mu je gazda smešeći se.

– Ali... Ali gde su svi? – uzrujano je upitao kuvar.

– U našem hotelu trenutno boravi 10 gostiju, šta je s vama? Verovatno su se uspavali. Sinoć je bio festival uličnog kulinarstva. Svašta lepog se našlo po ulicama, a mnogo toga su delili i za džabe! A bilo je tu i alkohola... – rekao je gazda zadovoljno.

– Je l' radi neko ovde? – upitao je neznanac sa vrata.

– Ha! Eto! Šta sam vam rekao! – odgovorio je gazda i otišao da usluži mušteriju.

– Ima smisla... – reče kuvar zbunjeno. – Hajde! Svi na posao! Lupetate gluposti! Kakav večni san, kakva smrt! Sve su to gluposti. A taj mak na krevetu će ipak biti od večere draga moja! Kanda si umislila... – rekao je kuvar sobarici.

Sve se vratilo u normalu. Hotel je radio. Gosti su dolazili i odlazili, a kad je pala noć, iz sobe broj 13 izašao je jedan naš čovek, domaći gost, koji se baš u tom trenutku susreo sa sobaricom i rekao joj:

– Slobodno pospremi sobu, vratiću se kasno uveče!

Sobarica je ušla u sobu i jasno osetila čudan miris. Onaj isti opijajući miris! Otvorila je prozore i napravila promaju. Bila je potpuno opijena. Sve ovo joj je već bilo poznato. Nije smela da pogleda ispod jastuka. Izašla je napolje govoreći sebi:

– Umišljaš glupačo! Umišljaš... – ponavljala je to nekoliko puta lupajući se u glavu, dok ju je gazda posmatrao sa kraja hodnika smešeći se podmuklo.

Ispod jastuka je bio mak.

Ivan Benčik: CROSSROADS

Nikad nisam voleo raskrsnice. - Mislio je u sebi dok je stajao na raskršću, okružen poljima kukuruza i žita. Teški znoj lepio se na njegovom licu, opaljenom od sunca. Čekao je već dugo, sam.

Da prekrati vreme zalizivao je svoju kosu, hvatao i terao muve i posmatrao to ogromno plavo prostranstvo iznad njegove glave, nebo ogromno i beskrajno koje liči na modru, prozirnu pustinju. Činilo mu se kao da se nalazi u prekopljenoj staklenoj činiji, on sam, zatočen u međuprostoru  dve praznine. Ali njegov pogled je bio budan, kao i sva njegova čula, iščekujući nešto ili nekog da se pojavi na ovoj nemoj raskrsnici poljskih puteva, ugušenoj u prašini koja grize grlo i nozdrve, i u mrtvoj tišini u kojoj je čuo kako mu srce otkucava, umesto sata. Pored sebe je pridržavao kofer za gitaru, ali kofer nije otvarao ni u jednom trenutku.

Par puta je seo, ali zadržao bi se tako, uvek kratko, strahujući da možda neće biti uočen iz daljine. Ponovo bi ustao i naprezao oči upijajući usamljenost horizonta. Sunce ga je ipak iscrpelo i njegova pljuvačka se sušila. Konačno, prišao je visokim stabljikama kukuruza, polomio je par, praveći sebi improvizovani pokrov ispod koga je legao. Udisao je vlažan vazduh, masan od prašine i potom zaspao.

Iz daljine je dopiralo glasno brujanje motora. Ugledao je kombi koji se sjurivao niz breg, direktno prema njemu. Motor žutog kombija je povremeno štucao, onda se stišavao i ponovo glasno oglašavao, parajući peščarsku tišinu na najnasilniji način. Bio je sve bliže, a motor je zvučao sve gore, dok se konačno, kombi nije zaustavio ispred njega, skoro na centru samog raskršća letnjih puteva. Kombi je bio vidno star, prekriven rđom, krov i unutrašnjost bili su pretovareni džakovima, ali primetio je pamuk, kudelju i sanduke sa voćem. Izašla su dva čoveka, glasno psovajući. Prišao im je.

- Da li Vas čekam?

- Hmm? – odgovori krupniji, prosedi čovek u potkošulji.

- Da li Vas čekam?

- Odjebi Cigane. Marš! Šta ’oćeš?! – uzvrati čovek, nasilno.

Stajao je i nemo posmatrao krupnog čoveka kako šutira točak i agresivno podiže haubu vozila. Pridružio se i drugi čovek, mnogo mršaviji, barem za glavu niži od vozača, nosio je kačket koji sakrivao upadljivo jajastu glavu.

- Da li vam treba pomoć? – Upita čovek ponovo.

- Pomoć? Kakva pomoć? Samo si mi ti falio! M’rš, m’rš Ciganine, sa’š videt! Ništa nam ne treba!

Zalizao je kosu još jednom, desnom rukom, pre nego što se okrenuo od njih i ponovo seo u svoj improvizovani zaklon. Dva čoveka su se zadržala neko vreme dok nisu otklonili kvar na motoru. Nisu nijednom pogledali prema trećem čoveku koji ih je posmatrao sedeći u  kukuruzu. Par puta im se obratio sa gospodo, ali nikakvu povratnu reakciju nije dobio. Kada su popravili motor obojica su mu uputila značajan pogled. Debeli mu je dobacio:

-’Es’ vidio?! - a odmah za njim drugi - Budi s dobrim Bogom robe!

I otišli su, a oblak prašine ih je zaklanjao i pratio kao smeđi plašt, dok se vozilo nije izgubilo negde u daljini. On je ponovo zadremao. 

***

Osetio je pomeraj kukuruznih  stabala oko sebe, čuo šum žita nalik prigušenim talasima, povremeni naleti vetra pogađali su mu lice, nanoseći prašinu koja mu je bola oči i ulazila u nos. Nebo su prekrili gusti, crni oblaci, najavljujući nevreme. Video je munje kako seku sliku horizonta  i onda iščezavaju, kao priviđenje. Šta će biti s njim u ovoj pustari, ako se izlije kiša? – prolazilo mu je kroz glavu. Njegove oči su sada putovale po predelu, tražeći skrovište, a ostala čula, čekala kišu. Gromova još nije bilo, ali srce mu je glasno lupalo, skoro kao udari gromova, u rešetajućoj brzini.

U daljini, niz put kojim je bio licem okrenut, ugledao je tačku koja se približava. Stajao je i trpeo vetar, trpeo prašinu. Tačka se postepeno formirala, sve jasnije u figuru visokog čoveka, sa velikim šeširom, u crnom kaputu, a potom i da je pored njega veliki crni pas, koji je hodao u istom staloženom ritmu kao čovek. Vetar je prestao, udario je prvi grom. Bili su sve bliže. Po dlaci koja mu se podigla na vratu, znao je da je to taj koga čeka.

2. NASLOVI / PRVE REČENICE

Jedan od najvažnijih delova svake priče jesu početak, kraj i naslov. Dobar naslov nije samo nešto što se smišlja reda radi, već je u pitanju važan deo poetike vašeg dela; kao i samo pisanje priče, smišljanje dobrog naslova takođe je kreativna veština. Na drugoj strani, najvažniji delovi svakog književnog dela u smislu kompozicije jesu počeci. Imate samo jednu priliku da ostavite prvi utisak, te je smišljanje najboljeg načina da uvedete čitaoca u priču zlatna vredna veština.

U narednom zadatku, kao predložak vaše priče ćete iskoristiti jedan od naslova ili prvih rečenica koje su vaše kolege predložili u prvoj temi. Ponuđeni naslovi i prve rečenice su:

NASLOVI:
Star mania
Hemija
Crnorizac

PRVE REČENICE:
Nikada nisam voleo raskrsnice.
"Nešto jako čudno sam sinoć videla", krenula je da priča sobarica.

Naslovi ili prve rečenice samo su početne pozicije u pisanju priče - pokušajte da u "dopisivanju" sopstvene priče budete što maštovitiji i neobičniji. Kao i u prethodnom zadatku, nema nikakvog stilskog, žanrovskog, jezičkog ili tematsko-motivskog ograničenja; jednom kada odaberete naslov svoje priče, ili rečenicu kojom će vaša priča započeti, svoj rad možete pisati na koji god način želite.

POSEBNE NAPOMENE:
-- U ovom zadatku ne postoji precizirano ograničenje dužine rada kao u prethodnom, ali vas podsećamo da se na Kursu bavimo pisanjem kratkih priča. Vaši tekstovi ne bi trebalo da budu(mnogo) duži od dve A4 stranice ispunjene tipografski standardnim tekstom (font 12, prored 1,5).
-- Bira se JEDAN naslov ili JEDNA prva rečenica.
-- Ukoliko odaberete naslov, na vama je da osmislite sve ostalo u priči, uključujući i novu (vašu) prvu rečenicu. Ukoliko odaberete prvu rečenicu, na vama je da osmislite sve ostalo u priču, uključujući i novi (vaš) naslov.

***

Rok za slanje priča je petak, 1. novembar. Naredni čas održaće se u utorak, 5. novembar. Ukoliko imate bilo kakvih pitanja u vezi sa pričama, postavite ih mejlom ili na konsultacijama.

Srećno pisanje!

Slaviša Trivković: POMIRENJE

„Šta je sad, sad si našao da ćutiš, inače ne zaklapaš?“

„Daj, stari, ćuti, majke ti“

„Tako sa ocem, ako, ako. A kad sam radio i stvarao, jee l, ondaa. A za koga...“

Za koga?-Te je riječi ranije znalački znao da spusti u šake i prste, koje bi tada širio i dugo i pomno ih posmatrao, krajičkom oka tražeći reakciju. Sada je to tek traljavo učinio, pa automatizmu, skoro amaterski i s nekom nervozom. S ovih deset prstiju podigao sam to, to i to, normalno. Pitam se gdje je te ruke držao kad ga je pred punom osiječkom kasarnom tukao onaj hrvatski pandur, ni kriva ni dužna, i to pred rođenom ženom. Vjerovatno u džepovima. Nije tad ništa ni slutio, normalno- pa ko bi, nego se te iste žene dohvatio,doduše van Osijeka i na zasluženom odsustvu nešto kasnije, pa ajd da sklepamo nešto na brzinu pa šta Bog da. Šta si očekivao nego da nas zajebeš, sve kolektivno.

„Srce, ruka, lopata, a, stari?“

„Šta??“

Brani se kolko hoćeš, a niko te vala ni ne napada. Đujićevac, veliki Srbin, niko ti to nikad nije ni sporio, božemoj. Okolnosti. Dok je dugo poslije Dejtona napolju teferičilo zlo, slovima me pak učila jedna debela crvena knjižurina iz ’67. Kako zgodno. Nije ni čudo da sam dugo potom Muslimane zamišljao kao visoke, plave Halt bandite i žestoko se prenerazio  kad mi je jedan od njih, crn, suvonjav i koščast, nešto godina kasnije nudio čokoladu na meni savršeno razumljivom jeziku. Lelejsku goru si mijenjao za onu majevičku, lako i bez ustezanja, a vidiš, ja ni dan danas ne mogu, iako bih želio. Obojici nam je sunce ipak ostalo dovoljno daleko. Peh, stari moj, peh.

„Ma ništa, zajebavam se“.

Ovo čekanje više. Uvijek treba kasniti, jedino se tako stiže na vrijeme. Na ovakva mjesta uvijek ići sam, a ja eto uvijek završim s njim. Tako besmislenost svega uspije dobiti i na težini, jer me ta pogurena sijenka tjera da pričam, da gledam i da učestvujem, tjera me da je olakšam.

„Kako je zamirisala kava, je l i tebi“?

„Ne čujem ništa“.

Stariji ljudi ne mogu bez kafe, a po najbolju su dolazili u najmanji mogući restoran preko puta studentskog grada u Banjaluci. Ja sam tamo dolazio na pivo. Poslije nekoliko njih govorio sam im kako bunca malarija, kako se uspavljuje kamen i koliko je jedna Hana draga jednom Jevrejinu iz Šapca. De de, mali, ono, kako ono: ej godine nemjerljive skupe, zbogom mala iz Bosanske Krupe... Naši ljudi. Otac kad bi došao u posjet, volio je sjesti tamo, ali tada bi samo ćutali, ništa novo za nas. Srećom, stalni gosti tada nekom magijom ne bi ni došli, valjda bi tada u poštama čekali na penzije pa bi se ti susreti odgađali. Nisu se nikad ni dogodili, srećom, srećom.

„Ti i ta ambrozija“

„Ubiće me, jedan kroz jedan. Šta su znali grčki bogovi pa su to pili, zato su i propali. Ovaj naš to nije pio, evo ga traje još.“

„Ti si degenerik.“

Jesam. Bogohulim na sva usta. No, šta me o Bogu i mogao naučiti naš seoski sveštenik. Pustinjak i obješenjak,plaćeni Božiji čovjek, a na svoju ruku. Ništa sem šture riječi i prijekog pogleda nije znao dati čovjeku, ni onom u gubitku, ni onom u radosti. Tobutski proto. Srećom, pa smo dobili boljeg, bože sačuvaj. Taj bez pola litre ne bi ni ustajao. Heh, legenda, sjećam se kad je jedared, stvarno ne bi trebalo sad...

„Jesam.“

„Ti znaš da će sve biti u redu, Bogu hvala?“

Heh, u redu, sve će bitu u redu. Sve će biti u redu! Sveprisutna mantra čovjekova, iskre koja se gasi. Ima li automatizovanijeg jezika igdje koliko u toj gluposti. No, šta mi je kriv taj čovjek koji skrušeno i zabrinuto sjedi pored mene u ovom hodniku? Šta su mi kriva naša ćutanja i što nisam sposoban da mu se obratim kako znam? Ja sam za to kriv, ja sam onaj što inače ne zaklapa. Uostalom, nisam zbog njega ovdje. Naprotiv, on je tu zbog mene. Samo da me je malo više briga, samo da sam u ovom trenutku malo više čovjek a ne stranac. Uostalom, sve će biti u redu, tako NAM je rečeno i u Tuzli. Hajde, Dedaluse, prevali molitvu kraj njegove unižene i umiruće želje, koncentriši se, Stivene, majku mu.

Aaa Vi ste, Vi ste, pođite sa mnom. Soba broj tri, tu je, niz hodnik levo, doktor samo što nije.

„Hajde, stari, naravno da će biti u redu, na noge lagane, idemo, pobogu“.

***

Prve rečenice:

„Znaš li ti išta drugo da sviraš“, upitala ga je ona rezignirano.

Zurio je u njega stakleno mutnim očima-svršeno je.

Gazio je kroz jutarnju rosu grdno proklinući novi radni dan.

Dajana Rastović: LEDENA KIŠA

Napolju ledena kiša. Lije već satima. Ne sećam se kada sam poslednji put jela. Gledam kroz zaleđen prozor i razmišljam kolika je verovatnoća da ću umreti od gladi ako ostanem unutra. Možda ću umreti od prehlade ako izađem napolje?

Duvam u prozor pokušavajući da ga otopim ne bih li videla kakvo je napolju vreme. Borim se i duvam iz dubine pluća, zamišljam kako umirem od gladi, počinje da mi se vrti u glavi od duvanja. Odustajem jer ću se onesvestiti. Prislanjam dlan na prozor koji konačno popušta i uz lagano krckanje leda počinje da se topi.

Spremna da iskoristim ovu nenadanu priliku da se spasim spore i mučne smrti, navlačim jaknu i istrčavam napolje. Moram stići do radnje što pre.

Napolju magla. Na putu gužva kao da se čitav grad stuštio na ovo jedno mesto, u ovu jednu maglu, na ovaj jedan prešački prelaz. Na suprotnoj strani ulice nazirem komšiju Stevu.

Pogledao me je i ljubazno klimnuo. On očigledno ne umire od gladi. A ni od prehlade. Poželim mu dobar dan, ali mislim da me od trubljenja mora automobila ne čuje. Pogledam na sat da vidim koliko već dugo gladujem.

Odjednom truba.

Tup udarac.

Vrisak.

Podižem pogled i vidim komšiju kako leti. Ni gladan, ni prehlađen, ni na nebu ni na zemlji. Sleteo je taman ispred mojih nogu, sasvim daleko od neba. Sasvim u zaleđeno blato koje je polako postajalo crveno. Stiskam oči ne bih li oterala suze i mučninu koja je pretila da me uguši. Otvaram ih.

Preda mnom magla, svetla, i crvena fleka koja se širi i preti da će sve da nas proguta. I dok se ona i dalje širi i postaje sve veća, sećam se priče koju sam pročitala pre nekoliko godina o unucima čija baka ima toliko rendgenskih snimaka da se deca, u satima dosade, takmiče ko će pre uspeti da sastavi celu baku. Pa dok pogledom prelazim po ulici koja je odjednom stravično tiha – ni šapata, ni rada motora, ni trubljenja – osećam se, gledajući u njegovu nogu koja leži (takođe nepomično) nekoliko metara dalje, kao da je preda mnom mozaik čije delove treba savršeno uklopiti.

Paničim. Počinjem da se gušim. Osećam se kao kriminalac. Okrećem se i trčim. Suzdržavam se da ne povratim knedlu koja mi se nakupila u grlu. Zašto se osećam kao kriminalac? Možda zbog toga što sam ga slagala – dan mu  izgleda ipak nije bio dobar.

Vraćam se u zaklon svog smrznutog prozora, daleko od svetala, vriske, crvene fleke i radnje do koje mi je falio samo jedan pešački prelaz. Onaj koji nisam prešla ni tog dana ni mnogih budućih, a o kom su se, dok sam ja ležala u bezbednosti svog kreveta, pričali danima i nedeljama. Pa bih prisluškivala da saznam nešto novo - ko je bio u autu koji je proklizao, šta mu se dogodilo, koliko je vremena hitnoj pomoći trebalo da stigne - kao da nisam bila jedini pravi svedok i poslednja osoba kojoj se nasmejao.

Nakon svake nove informacije čini mi se kao da će me mrak progutati, pa sklopim oči da bih mu se suprotstavila, ali iza sklopljenih kapaka nikad nije potpuni mrak, već crvena fleka. Širi se sve više i više, i guta sav prostor oko mene, a kada se povuče, vidim ono što bi se desilo da nisam pogledala u sat i da sam, umesto toga, krenula na drugu stranu ulice. I odjednom u mozaiku koji se sklapa ne stoji više samo telo komšije Steve, već i moje.

A automobilske trube u tim momentima čuju se glasnije nego ikad.

***

Prve rečenice:

1. Dok su zvonila zvona na crkvi, on se ponosno smejao.

2. To je bio papir sa mnogo izgubljenih reči.

3. Okrenuo je glavu da bi pogledao svoju smrt.

4. Hodaj sporije. Moj teret je teži.

Milica Sredojević: PRIČA

Beše jun, ili jul prošle godine kada na peronu šest čekajući voz za Bar sretoh njega. Ne upamtih mu ime, ali sve na tom čoveku bilo vredno pamćenja, pa sebi još neoprostih što ga zaboravih. Sedeo je na klupi namenjenoj za čekanje vozova, ispred mene. Beše izrazito visok čovek, grubih crta lica, brade stare više od tri dana i neuredne duge kose koju je nevešto vezao u rep. Mislim da je bio srednjih godina ili je bio mlađi, ali u njegovim očima bilo je svega sem mladosti. I ne odvuče mi pažnju njegov nenegovan izgled, već knjiga koju je držao u levoj ruci, dok je desnom bio lakatno naslonjen na ivicu klupe pridržavajući otvorenom šakom svoju glavu. Korice knjige su bile toliko izlizane da nevideh naslov ni autora. - Gospodine, smem li znati naslov knjige koju čitate?- obratila sam mu se, i on me je začuđeno pogledao, i negde na delić sekunde uhvatih osmeh  u kraišku njegove usne, ali ništa sem tog pogleda i blagog osmeha ne dobih. Pa sam isto pitanje ponovila sada već glasnijim tonom, kao da ga obaveštavam da zahtevam odgovor od njega. - Ništa što bi se devojci tvojih godina dopalo- nerado mi je odgovorio, ali odmah zatim me upitao - Volite li Vi da čitate? - Sada sam nekako bila radosna što dobih pitanje od njega, ne znam šta me je tačno nateralo da ga upitam za naslov knjige koju čita. Ali bilo je neke mudrosti u očima ovog čoveka koja me je navela na razgovor sa njim. - Volim da čitam ljubavne romane.-Sada je se osmehnuo onako pravo, ali u tom osmehu videh neku ironiju, pa mi reče -Tako sam i mislio mlada gospođice, u vašim godinama i ja sam verovao u ljubav i u još neke kerefeke- Tada mi govori dugo o nekoj psihološkoj evoluciji i evoluciji razočarenja, mislim da je to bio trenutak kada mi se i predstavi, ali mu ime zaboravih dok sam razmišljala o značenju reči koje mi govori, zatim me upita da li verujem u "princa na belom konju" na koji je dobio očekivan potvrdan odgovor. - Eh, princ sa belog konja nikada ne dođe- snuždio se, kraičkom oka me pogledao, gotovo priznavši mi koliko je razočaran u ljubav, koliko je ranjiv i koliko je njegova dusa prazana, koliko mu je život pust i njegov duh mrtav, unutrašnja boginja ga je napustila. Ostalo mu je da čeka onu biološku smrt, jer ga je duhovna odavno stigla. A ja ne znam šta bih mu rekla, šta uopšte reći praznom čoveku, nema reči koje mogu popuniti prazninu...Dugo sam ga posmatrala, svaki drhtaj, uzdah pratila.  Kolena je lupkao jedno o drugo, izvadio duvan iz džepa, zapalio, i cigareta mu je izgorela, ne popušivši ni jedan dim, kao da je zaboravio na nju, potom je izvadio drugu iz džepa na starom iscepanom sakou, i ponovio postupak paljenja cigare, samo što je iz ove izvukao par dimova. Pogledao me je očekivavši da nešto kažem. Toliko sam želela da mu pričam o svojoj ispunjenosti. Ali nisam mogla. Suviše je sebično da pričam o svojoj sreći, to je kao da prkosim njegovoj patnji. A nisam mogla ni da mu pričam laži, da ga tešim, da govorim kako sam i ja prazna. Slabo se snalazim u lažima i skrivanju svojih osećanja. Nisam imala smelosti da ga gledam u oči, skrenula sam pogled, i zagledala se u daljinu, pokušavajući da skrenem misli. Prekinuo me je:  -A ti veruješ u princa na belom konju?-  kraičkom usne mi se osmehnuo, onako pogrubljivo, kao da je hteo reci "daj bre ne budi luda, ko još veruje u princa na belom konju?" Nisam mogla više da ćutim, ne mogu. Reči same izlaze iz mene.

- Verujem, zapravo, ja imam princa na belom konju. Imamo i dvorac, i blago, i sreću...Sve što princ i princeza imaju. Dvorac je svuda gde smo mi, sve je naš dom, blago smo jedno drugom, a sreća sve što dajemo jedno drugom. I nije bajka, ali imaćemo srećan kraj. Možda me ne razumeš, možda ne veruješ u bajke. Ali ova je stvarna, istinita, sve dok verujem u nju, ona postoji. Možda bi ti samo trebao poceti da veruješ.-To je sve što ispričah ovom neznancu toga dana. Nakon ovog razgovora ustao je sa klupe uputio mi nekakav nasilan osmeh pozdrava i otišao sa železničke stanice kao da uopšte i nije čekao voz, kao da je došao na ovaj peron samo da bi sedeo na klupi i čitao knjigu.

A ja se godinu dana kasnije  stidim svojih pomalo grubih reči upućenih ovom čoveku. Možda me je  samo samoća stigla, možda sam samo na tren osećala da me razočarenje izjeda, možda se samo bojim da se današnja ja ogleda u očima ovog čoveka, pa se zato sada seća ovog trenutka. A možda samo žalim što nisam saznala naziv knjige koju je čitao.

***

Naslovi:

1.       Neobičan svet u običnom čoveku.

2.       Zavet.

3.       Reko, šapni mi tajnu.

Rečenice:

1.       Nekada sam bio sve, danas sam ništa.

2.       Svet je onakav kakvim ga mi stvaramo, odgovoran je za svu sreću koju nam pruži i neodgovoran za svu tugu koju sami sebi podarimo.

3.       Čovek  poput mačke ima devet života, samo što ih za razliku od mačke sve ispuca.

Pavla Banjac: PROJEKAT: GRAĐEVINSKI RADOVI U RAJU

I

Tog dana, nečemu je morao doći kraj. Bila je ponoć, i Anđeli su se ponovo igrali hora, ne poštujući kućni red. Čaše iz kojih su ispijali vino za sutrašnji Pričest, skuplje od Naših života, produkt Našeg rada, udarali su besramno jednu o drugu. To im je, sad sam već u potpunosti sigurna, služilo umesto zvučne viljuške. ,,Živeli!” Živeli. Spakovala sam očev, nasleđen, revolver u radničko odelo i legla da spavam. ,,Živeli’’

,,…всјакое ниње житејское отложим попечение…’’ čula sam kroza san dok sam bezuspešno, iznova, brojala Ovce koje su preskakale imaginarnu ogradu, jurile uzbrdo, a potom se kotrljale ka dole, sudarajući se sa istom onom ogradom, nagomilavajući se jedna na drugu, nervirajući me.

Na kraju sam i sama počela da pevam. Tekst sam, razume se, znala napamet.

II

Ujutru sam i sama bila dovoljno pijana da pristanem da se ponovo probudim. Po navici sam razmakla zavesu, iako je Sunce zakazano tek za nešto više od sat vremena. Ubacila sam ključ u isti džep gde i revolver, uzela svoju VIP kartu za premijeru ,,Izlazak  Sunca’’  koju nam je poklonio šef i krenula na posao. 

 Ako se o Investitoru ikada govorilo na poslu, ili uopšte, to je moralo biti u šiframa.

Ovo je sve što smo znali o njemu: 1) Na zvanična dokumenta potpisivao se čitkim, velikim pisanim slovom L . 2) Niko ga, zaista, nije, još uvek, video kako ih potpisuje. 3) Oni koji tvrde da su ga videli slažu se samo u jednoj stavci: Nosi crveno, lateks odelo.  4) Neki koji tvrde da su ga čuli kažu da koristi modulator glasa. 5) Kompleks koji gradimo za Njega, nazvao je On sam: Pandemonijum.

Kad sam stigla na posao zatekla sam pakao.

Dok su jedni tvrdili kako je Investitor zvao jutros da promeni mesto gradnje već skoro završenog Projekta, drugi su govorili da smo dobili zabranu rada jer je Nedelja, a treći, i pomalo svi, povremeno, u glas žalili su se na to da nam plata ponovo kasni.

III

 Na sve to, tamo, Gore, Anđeli su imali probu hora.

Dok su ostali gledali Premijeru po Dvanaesti put ovog meseca, hipnotisani, kao da im je prvi, ukrala sam bager sa gradilišta i krenula Gore, da se osvetim. Oblak, po oblak, odlagala sam Dole sve svoje popečenije dok nisam bila dovoljno laka da se, sa sve bagerom, uznesem.

Déjà vu ili…? Vrata ukrašena cvetom Jabuke i veliko, štampano slovo E su bila pod šifrom, stoga sam ih razvalila. Kada sam ušla, Tron je bio prazan. (Pa sam, prosto, sela).

U žurbi i pod nekim, još uvek nepoznatim pritiskom, poslala sam vest Dole u vidu Potopa da su se Anđeli napili, da Liturgije i Pričesta danas neće biti, i raspisala novi, Novi zavet: da se, od sada, ,,Sunce” prikazuje u 4 pre podne.

Odmah potom, ustala sam sa Trona i pucala sebi u glavu.

***

Naslovi:

1.      Vrata za izlazak iz istorije

2.      Kako se smisao stvara iz besmisla

3.      Masovna hipnoza

Anabela Kuridža: POSTOJANJE U POSTOJANJU

Oduvek je moje oružje bila moja glava. Oružje kojim nisam uspela suprotstaviti se svetu, jer šta je jedna oštrica naspram bezbroj, iako polutupih, uprtih u moj lik? Glava mi je oružje kojim se borim sa sobom i koje je sredstvo svake bitke na mom bojnom polju. Često se vraćam raskrvavljena i u ranama, ponekad polumrtva, na ivici života, mazeći se sa smrću. Ali vraćam se.

U ratovima se oružja tupe, oduzimaju, gube, ali ja u ovim svojim oštrim svoje oružje, da bi se konačno suprotstavilo onim uprtim u mene. Često se vraćam sebi poražena, ali sa tupim nožem - nikad. Ponekad pomislim da bih i ja poželela jednu tupu oštricu među svojim dlanovima i jednu prazninu u svojoj lobanji, umesto svih ovih groblja i sahranjenih poluličnosti, umesto krvi i mora sopstvenih leševa koje nosim u sebi. Pomislim da bi mi lakše bilo obezglavljenoj, da mi se krv vratnih žila gruša na vazduhu, da lutam bez glave poput mnogih glava koje vidim svuda oko sebe. Ali bez obzira na krvi, ratove, leševe... Nikad nisam umela izbaciti sebe iz sebe i valjda mi zato lobanja nikad i nije počivala u miru.

I dalje svoj naoštren nož, vešto isklesan, čuvam za leđima. Čekam da još tamniji povez padne preko njhovih očnih šupljina, jer im oči i ovako ne vide dalje od nosa, a tada njihovi tupi noževi neće imati nikakvu svrhu. Tada ću se pokloniti pred sobom, tada ću se zahvaliti sebi što nikada nisam umela izbaciti sebe iz sebe, što nikada nisam pristala na izbacivanje glave iz glave, na izbacivanje grudi iz grudi. Mojoj glavi je mesto u mojoj glavi, a mojim grudima-u grudima i ne pristajem da bilo šta menjam. A svi ovi leševi u meni biće leševi koji cvetaju, krvi biće krvi za nove živote, a ratovi - ratovi koji, zaista, nude naoštrene noževe, za neke nove ratove koji se ne vrte oko teritorije i vlasti.

***

Naslovi romana:

1. Plačna decenija

2. Po treći put na parteru

3. Časovi treptanja

4. Upitnik za nevešte

Prve rečenice:

1. Jesi li se ikad pogedao u ogledalo i video kakav si? Ja nisam.

2. Neka lica su isuviše iskrivljena da bi na njima stajala maska.

3. Često je spas u kraju bez kraja naći sopstvenu definiciju kraja. Ja sam našao svoj kraj i sebe u svom kraju.

Дајана Митров: НОЋНИК

Уснио сам синоћ чудан сан... Започео је своје писмо господин П. У том моменту зачу гребање грана јеле о свој кухињски прозор. У тишини глуве ноћи тај непријатан звук одјекнуо је празном, свећом осветљеном собом и прекину му ток мисли. Мрак се увелико дизао над крововима града. Светина је спавала. „Можда би било добро отићи до крчме вечерас“, помисли господин П. „У ово доба године свакако је добро не бити сам.“ Затим, отвори средњу фиоку свог писаћег стола и извади из ње малену кутију коју је откупио недавно на неком вашару. У њој је волео држати писаљку, мастионицу и неке своје најинтимније исповести, писма која никада није послао. Отвори прву, горњу, преграду и одложи писаљку, затим отвори једну бочну, и у њу углави бочицу мастила, која је својом величином таман одговарала димензијама преграде. Сладио се што у своме поседу има такву скровницу. „Одвећ је касно, ваљало би кренути и појести какву вечеру са мртвима“, помисли и уста. Навукавши свој шињел, он прекорачи праг своје куће.                                                                        

Напољу га запухну хладан ваздух и мирис запаљеног огрева. Улицом је резао хладан ветар, плешући са прашином и трулим лишћем. Било је ведро, а месец је чинио улицу бледом, као да се какав сребни прах просуо по тлу. На калдрми се осликавао мразић, ледило је, а у тој се поледици просипао плашт месечев. Затегао је оковратник свог шињела, потурио руке дубоко у џепове, па, уздахнувши, кренуо ка крчми.

Крчма се ничиме није истицала над осталим грађевинама у улици Македонској. Била је то сива и трошна кућа на коју незнанац никад не би погледао. Те ноћи, у пустој улици, одударала је се само жутом светлошћу свећа и пригушеном песмом. „Звучи као да читав свет вечерас пева коледарске песме“, помисли господин П. Унутра су седели дремљиви крчмар господин К, неколико његових познаника који су певали, а за столом у једном углу седео је непознати човек, сав у црном са црним шеширом на глави. Господин П. седе у други угао гостионице, и, стресавши се од језе, скиде шињел и извади лулу. Поручи два тањира обилног оброка и боцу црвеног вина. Док је чекао на своје обедовање, замисли се, загледа, док је дуван пуцкетао у чашици луле. Кад крчмар пред њега све спусти, господин П. један тањир постави наспрам себе, а на други приону. Тек што је оброк завршио, на ону страну стола седе непознати човек. Ни имена ни презимена не поменувши, приону на онај тањир, из кога се још храна пушила. Господин П. примети да је његов мантил изгледа старо и подерано. Иако је халапљиво гутао, а покрети му беху исхитрени, сенка на зиду иза ипак беше сталоженија, покрети некако галантни. Шешира није било, само разбарушена коса. Загледан у призор, господин П. привиђење приписа вину и ништа не изусти. Врати се пак својој лули, боци и мислима које је пређашње кренуо записивати.

Тек што поче назирати куда су витлале те мисли, незнанац нагло уста, дохвати га за руку и рече: „Из ове је крчме тешко изаћи!“, а говор му беше као да је однекуд са севера. Господин П. на тај упад поскочи, лула му испаде, а незнанац се брзим ходом отетура и залупи за собом врата. Хладан талас ваздуха запљусну лица присутних, а неколико свећа се погасише. Сат откуца један после поноћи, а господин П. плати свој рачун, навуче шињел и изађе.

Дуго је замишљен тапкао улицом Stureplan. “Чудно“, помисли, „сигуран сам да нисам овуда дошао“. Пролазивши поред парка Humlegården, наиђе на госпођу Јохансон. Била је водич и инструктор, а и његова стара познаница. Пошто су ишли у истом правцу, кренуше заједно. Госпођа Јоханскон, раздрагана поетском надареношћу свог саговорника, усићено поскочи и предложи обилазак Националне библиотеке. У то доба, библиотека је била затворена, али госпођа Јоханскон показа портиру некакву пропусницу и он, гунђајући, спроведе господина П. у ноћну посету. Господин П. је тобоже имао читаву ноћ за разгледање библиотеке. Махагони полице дизале су се мрачне висине, изван видокруга. У једном одељку беху неке књиге везане ланцима, попут оних средњовековних. Господин  П. закорачи у просторију под словом Е  и доирујући кажипрстом корице књига, из усправно постављених томова извуче једну на којој је писало Енциклопедија мртвих. Отворивши је, наишао је на мноштво непознатих лица, са исписаним животним причама. Последња страница са словом П. имала је његову слику. Били су исписани иницијали М. П, преминуо 6. јануара 1990. године. Он осети како му се на потиљку коса диже, а руке подрхтавају. У глави осети звоњаву, а пред очима му све заигра и зацрни. Кроз лавиринт рафова забруја некакав дубок крик, а ланци почеше да звече. У наредном моменту, он осети дрмусање и дигавши главу, пред собом угледа господина К. Крчмар га је дозивао и вукао за руку, а пред њим је стајала празна боца вина. Гостионица беше пуста, а кроз прозор су се могли видети први знаци дана. И даље бунован, господин П. поскочи, и навукавши шињел излете кроз врата крчме у Македонској улици.

Још узрујан, улете у своју кућу. Помисли како би боље било да је остао код куће те ноће. На столу је стајала догорела свећа. Восак је накапао по календару, а воском улепљен датум био је 6. јануар, 1990. године. На хартији започетог писма је писало: Уснио сам један сан... И знао да не треба додиривати живе руком којом сам у сну дотака мртваца.

***

Прве реченице:
„Треба увек бити пијан!“ (Шарл Бодлер, Опијати се)
„Отворише се врата одвојене ћелије и уђе доктор у пратњи болничара и двојице чувара.“ (Михаил Булгаков, Како је он полудео)        
„Жена у првом делу свог живота рађа, а у другом убија и сахрањује себе или оне око себе .“ (Милорад Павић, Унутрашња страна ветра)

Lazar Lazarević: BUBA

U snu to stojim ispod zapaljenog drveća
Pred čudnim znacima i više nemam ruke
u  prostor prognan i u vreme

MILJKOVIĆ

I

Već danima se raspadam u sopstvenom smradu, u iznajmljenom stanu. Ponestaju mi ideje, podilaze žmarci. Mačijim vidom brojim bubašvabe koje se igraju u mraku i pitam se dokle će više da traje ova bedna, beznačajna i sumorna scena? Plašim se buba, a one mi već danima okupiraju sobu, ne mogu da sidjem sa kreveta. Nemam plan za budućnost! Šta ako krenu da se penju ka meni? Da li uopšte i znaju da imaju tu sposobnost? GLUPE BUBE! Ja sam još gluplji od njih. Moj mozak se ograničio na nestajanje u noćnim satima, a danju spavam kao medved. Nedostaje mi osnovna škola, nedostaju mi oni trenuci gde bih došao iz škole, bacio torbu, istrčao napolje u novoj odeći, kao da sam jedva čekao da zabijem kolena u travu i večno oštetim nove farke. Ne vredi maštati. I dalje sam zarobljen, a buba je sve više. Malo pre sam plakao i mislim da sam razvio sposobnost plakanja bez ikakvog razloga, sada mi već ide od ruke. Imam hrane i vode za još nekoliko dana, tri, rekao bih. Mada, već sam iskalkulisao da bih mogao da izdržim bez svega toga bar nekih pet dana, a to je dovoljno da mi neko pritekne u pomoć. Kada bi bar neki pacov utrčao u ovu prostoriju, kučke bi se razbežale, a ja bih sigurno iskoristio priliku, čak bih se i zahvalio bratu pacovu. Uvek sam ih smatrao simpatičnim životinjama, osim kada su ofucani i neuredni. Mada ni ja trenutno nisam ništa bolji. Poslednji put kada sam bio u ovakvom problemu, imao sam traume nekoliko godina. Zašto je morala da nestane pred mojim očima i zašto sam bio toliko patetičan? Zašto imam samo pitanja bez odgovora? PROKLETE BUBE! Kada bih samo uspeo da umirim trzaje u grudima, sve bi bilo u redu. Možda bih se ipak i usudio da sidjem sa... NE! Nema šanse. Ne mogu da podnesem toliko buba čoveče. Smiri se i ostavi me na miru! Prestani da mi se mešaš u frekvenciju! Ko je odlučio da je ovo samo tvoja glava Sajmone?! Moja glava je odlučila da je ovo samo moja glava, u čemu je problem? Uvek si tu samo onda kada je sve kako treba da bude. Gde si bio u svim nevoljama koje su nas... Gde si bio u svim nevoljama koje su me snašle? Nisi bio nigde jer ne postojiš! Entitet koji živi kroz moju poremećenu, usamljenu svest. Eto, to si ti. A sada? Sada kad je sve krenulo da se raspada, kada su bube krenule da se grupišu i da zovu Kraljicu buba koja će mi biti kraj, sada si se uspaničio pa si iz straha odlučio da stvoriš samog sebe u mojoj i samo mojoj glavi. Previše si mi naporan. Naravno da ćutiš i da ćeš nastaviti da ćutiš, zauvek. Moja poenta će te nadživeti čak iako me kraljica dočepa. Kada smo kod nje. Nikada nisam zaboravio to stvorenje. Taj truli zadah koji mi se penje uz grudi kada sam nepokretan. Apostol pakla staklenih, crnih očiju sa hordom drugih, manjih podanika koji su joj slični. Ima krila, ima rogove, ima mačeve umesto nogu. Jebote, to jeste satana i ja sam u paklu! Zato sam plakao bez razloga i zato me krvotok peče svaki put kada bih pomislio na bilo kakav vid slobode! Kako li sam dospeo na ovako strašno mesto? Opet pitanje i nikada odgovor.

II

Čuo se vrisak, a potom je pohotno sunce zaskočilo Sajmonove oči. Najsporijim pokretom u univerzumu, polu-odrasli čovek je prekrio lice i zbunjeno gledao u majku. „Šta me gledaš, hajde diži se. Misliš da ću ti dozvoliti da se izležavaš po ceo dan dok si kod kuće. Hah sećaš li se kako sam vas budila za školu? Uvek bi prešli u naš krevet, i tamo se grejali, dok bih ja peglala odeću i jednog po jednog vas ubacivala u nju, svežu i toplu. Bili ste pospani i presrećni, moji mali andjeli. No, hajde, već je ručak, sve je na stolu. Zaželeli smo te se, mamino zlato“. Zbunjena silueta nalik poluzdravom čoveku se uzdigla iz kreveta i pošla za majkom. Prošavši pored još dvoje ukućana, produžio je u kupatilo da opere zube. Još uvek pospan, zagledan u bubuljicu koja ga mori danima nije obraćao pažnju na tamu koja se odigrava u njegovom životu. Nagli okret ka tuš kabini je bio dovoljan da ga probudi iz sna koji je itekako bio stvaran. Na plavoj pločici se nalazila buba, crna kao oči koje su ga izdale, sablasna kao  najveće greške u njegovom životu. Setio se iznajmljenog stana. Ostavši ukočen nekoliko trenutaka, Sajmon se zapitao „Može li to biti? Da li je došla po... Ma jok“. U pozadini se čuo žubor poznatih glasova, a miris hrane je dopirao kroz ključaonicu. Sve je podsećalo na detinjstvo, na miris beskrajnog proleća, na krađu komšijinih trešanja. Sve je vodilo ka tome da sreća neće trajati zauvek i da će ga ona uvek pronaći. Mrzovoljno se okrenuo ka tuš kabini i bosom nogom zgazio bubu. Mrzovoljno je otklonio grimasu i napravio osmeh koji će majku učiniti srećnom. Po izlasku iz kupatila, crna mrlja na pločici je mogla da čuje Sajmona kako izgovara „Nikad ne vredi maštati, glupe bube“.

***

Naslovi:

Metafizika hleba

Dečak koji je video Boga starca

Sedam milijardi jahača apokalipse

Rečenice:

Boja vanile i miris truleža – nebo je bilo prelepo, a ja sam stojao na zemlji.

Dželat je mislio da je zaljubljen sve do trenutka dok njena prelepa glava nije dotakla kofu.

„Oduzmite mi život“, reče dečak biljka.

Милица Милошевић: МУЗЕЈ ПОГЛЕДА

11:47

Трчала је на станицу – опет је каснила на градски аутобус, као и сваког викенда већ два месеца. У моменту је била срећна видевши гужву на станици због које се градски аутобус задржао тек толико да може да стигне на време. Улетела је и заузела прво слободно место. Људи су излазили и улазили, а она је меланхолично гледала кроз прозор незаинтересована за сапутнике који су се мењали сваких пар минута. Капи кише су правиле водене путиће на прозору који су брзо текли. Пратила их је погледом.

12:01

Потрчала је уз степенице и улетела у једну од зграда на тргу. Гурнула је ранац у један од сефова и ушла у велики салон где ју је већ чекала клупица испред њених омиљених слика. Села је испред портрета једне госпођице и узела књигу.

Посматрала је боје и потезе на слици испред ње које је оставила четкица неког сликара пре тачно 103 године. Изгледали су јој као свеже повучени потези, као да се боје нису осушиле на том великом платну. Нежна боја хаљине, цвећа и очију су се слагале. Благи осмех указивао је на дамско држање и аристократско порекло, али сама фигура била је смештена у таман пејзаж. Око ње су тамне гране, суво лишће. Корача по мокрој земљи. Хаљина пастелне боје доминира својом чистоћом. Руб хаљине, иако пада на блато – чист је. Није укаљан.

Очи ове благе даме са слике су је посматрале. Пратиле су сваки потез, поглед. Знале су све – имала је осећај. Она је присутна – знала је. Ту је. Испред ње. Поглед јој је падао све теже. Осећала је тежак терет на грудима, тешко је дисала. Спустила је поглед на књигу и зажмурила. У мислима јој је био цвет са слике који је висио из белих дамских руку. Осетила је под прстима суве латице које полако умиру. Осетила је влажан ваздух. Таму. Слојеве платна на себи. Тишину. Ту су биле само њих две. Гледале су се.

13:05

Тргнула се на шкрипање паркета. Књига јој је испала из руку кад је нагло устала са клупице. Погледала је ка улазу и показала руком гостима да уђу.

- Добар дан. Добродошли у наш музеј. Ја ћу вас спровести кроз изложбене салоне – изволите.

Елегантно обучени гости су је пратили погледом.

***

Прве реченице

1.      Десет година касније – потрчао је слободан.

2.      Гурајући се у колони спремали су се да стану у врсту.

3.      Ушла је и запалила свећу.

Kristina Posavčić: DIŽEM MAŠTU

Da li si nekada video kišu?

Molim?

Da li si nekada video kišu?

Posle kratke pauze zbunjeno i sa oštrim pogledom pogledao me je i rekao: ,,Ne rauzmem tvoje pitanje.” Pa lepo te pitam, da li si nekada stao i gledao kišu? Ne slušao, nego baš gledao?

,,Kakve veze tvoje pitanje ima sa celom ovom našom raspravom?”

Pa zanima me da li si nekada gledao kišu. Da li si posmatrao u kojim sve pravcima lete kapljice dok duva vetar, kako udaraju u površine, kakvi sve tipovi kiše postoje i koji je tip upravo taj sad koji pada dok je posmatraš? Ljudi obično komentarišu miris kiše ali mislim da je zapravo malo njih posmatra. Odlutaju im misli čim zasipi koja kap i tako nastane čitava jedna utvrđena atmosfera depresije i niko ne misli ni na koga osim na sebe. Sve samo prazne misli.

Vidi, ja ne znam ko si ti. Ne znam kako razmišljaš, ne znam koliko imaš godina i ne znam da li uopšte postojiš. Ne znam da li bežiš od dana da bi noću ovako plašio ludilom. Da li namerno stvaraš nemir u meni samo jer nemaš dovoljno samopouzdanja da veruješ da je ono što sam ti ispričala istina. Ne znam da li si osetljiv i koje su ti bolne tačke. Ne znam da li si lažno skroman i kako ti ne štipa ovaj duvanski dim oči kao i meni. Ne znam da li me posmatraš u zoru dok se budim ili da li me tvoja senka prati svaki put kada se vraćam kući. Ne znam da li si nekada poželeo nekome da izjaviš ljubav, pa si se uplašio i odustao jer si bio povređen, kako slučaj slučajno biva. Ne znam ni kako ti je ime ali nema ni potrebe da se upoznajemo jer mi se verovatno nećemo više nikada ni sresti. I ne znam koja je tvoja uloga bila večeras, ali ja neću prestati da verujem u neobjašnjivost lepote. Neću prestati da verujem u nedostajanje unapred, u opijanje mirisima tela, u toplinu reči. Možda ću poželeću da sam manje naivna i da ću zaboraviti na tebe, ali možda je neuspeh uspeh ako ga posmatramo iz pravog ugla. Možda sam onu priču izmislila a ti si stvaran. I možda što ti išta govorim znači da verujem u tebe, ali verujem i u njega. Verujem. Jer ako pričam o njemu, stoga postoji. Ako pišem o nama, stoga postojimo. I zato ću da te zamolim da odeš onako kako si i došao, da odneseš sa sobom sav svoj ponos i gađenje koje imaš prema nama. Da odvučeš od mene sav prezir i svu bol, da je zaključaš u svoje tamne podrume i progutaš ključ. Ne želim više ni da gledam u tvoje prazne oči ni da slušam tvoje besmislene reči. Gotova sam sa težinom ove atmosfere.

Odjednom, sedim sama za stolom, sedim i gledam kišu kroz velika staklena vrata i razmišljam  pored svega, šta nam to radi.

***

Prve rečenice:

1. Nešto jako čudno sam sinoć videla. - krenula je da priča sobarica.

2. Ništa nije moglo da naruši tišinu šume, a onda se začuo njegov vrisak.

3. Moja mašta nikada nije mogla ovo da zamisli, ali osetila sam da je bilo nečega smrtnog u vazduhu.

Milan Tica: PROGONJENI

U zapećku jedne prestoničke uličice plamtela je noćna svetiljka, čiji su uporiti odsjaji izbijali kroz krošnju starog jasena, davajući mu praznično, gotovo bajkovito obličje. Svi oni koje bi bljesak svetiljke umio kada bi, izronivši iz jedne od straćara, krenuli put centra, znali su da je to stapanje jasena sa zracima koje je bacala svetiljka, jedini lep prizor u njihovom ozloglašenom kraju. Kad bi se kojim slučajem neki zalutali putnik zatekao u mračnom kutu ćorsokaka, vrtoglavo bi posrnuo u magnovenju užasa da napusti to neprijateljsko mesto i da zauvek zaboravi vonj koji mu je tako pokvarenjački zaposeo nozdrve. Uoči Božića prošle godine, jedan nesretnik kome je, kratkodlaki sivi mačak, u jurišu na neku drugu mačku dospeo do basamaka straćare iz čije je fasade izbijala korov kakvu više nit' sunce žari, nit' kiša okrepljuje ni u najruralnijim krajevima, uskovitlao se videvši stravičan prizor. Telo nekog sirotana visilo je obešeno o tavanicu čija je površina obložena obrisima buđi i vlage davala prizoru novu dimenziju grozote. Obesio se, ali nije ni prvi ni poslednji koji sebi skraćuje muke baš u ovom leglu truleži. To čine gotovo svake godine i isključivo u ovoj straćari, premda ih ima još nekoliko kojima su i duhovi rekli zbogom. Ali baš ovaj oronuli kućerak, do kog je preplašenog stranca doveo nestašni mačak, bio je dom čoveka koji je iščezao pre više od četvrt veka, čija je okućnica bila poput živog peska – niko se nije usuđivao spustiti ni delić stopala na njeno tle. Priča o ukletom mestu se proširila gradom, a obradovala je jedino one koji su bili u dilemi kako i gde da okončaju ovozemaljski život. Kako bi zatrli trag, dolazili bi u straćaru da izvrše samoubistvo, jer su znali da ovde jedino neupućeni i slučajni prolaznici mogu da ih zateknu. Čak ni ljudi koji su živeli u ovom kompleksu straćara nisu marili da li nečije beživotno telo visi sa tavanice. Tek bi, osetivši nesnosan smrad, pozvali nadležne da uklone leš, ali tako hladno, bez imalo saosećanja –  kao da zovu majstora da proveri hidrostat na veš mašini koja uprkos gorenju lampice ne radi. Tako je zimus ta mačka odigrala ključnu ulogu u pronalaženju nestalog čoveka za kog se posle saznalo da je nakon izlaska iz apsa, u kome je dreždao sedam godina, prokockao sav novac bivšeg tasta za noć i odlučio da se odjavi sa planete zemlje na što neprimetniji način. Nadležni organi ni posle ovog, ko zna kojeg po redu slučaja, nisu srušili straćaru koja je nemo mamila unesrećene i vešto ih lagala da je sakrivanje pri ovakvom činu olakšanje. Za „ove“ sa pozicije je to bilo praznoverje; da najobičnija ruševina opija one koji žele da okončaju svoj život. Iz njihovih otrovnih čeljusti stizale su one kvazi-utešne fraze – „Ma neće se to više događati“. Ipak, pre nedelju dana, 16 meseci nakon pronalaska beživotnog tela bivšeg zatvorenika, pronađeno je jedno pismo koje je upućivalo na ono najgore. Naime, jedan usvojeni 17-godišnjak, koji je sa svojim tutorima živeo u jednoj od nekolicine funkcionalnih kuća u tom zapećku, ostavio je oproštajno pismo na kredencu, sledećeg sadržaja:

 Nimalo dragi moji,

Ovo bi trebalo da bude oproštajno pismo, posle kojeg biste šatro trebali da zaplačete i preduzmete nešto, ali nemojte. Nipošto nemojte. Kažu da ako i najsavršeniju jabuku stavite u društvo onih trulih, i sama će postati takva i to vrlo brzo. Zato ja bežim od vas, ali i od života za koji me ni najmanje niste spremili. Trebalo bi da budem zahvalan jer ste me spasili onog odvratnog kreveta u prihvatilištu, a sad bih dao sve da se vratim tim tankim dušecima i debelim federima koji me jesu ranjavali, ali mi nisu ostavili ožiljke. Svaki put kada bih kroz prozorče svoje sobe video nekoga da se približava „kući samoubica“ skrenuo bih vam pažnju, mogli ste da reagujete na bilo koji način i tako (možda!) sprečite tragediju, jer tamo se drugim povodom ne zalazi. Mogli ste bar da pokušate da mi objasnite da nije normalno da me posle svakog raspusta u školi pitaju: „Šta je, kod tebe se opet neko koknuo?“. Ali ne, vi ste mi govorili: „Ne fantaziraj“ ili „Bolje popravi ocene u školi, nego što buljiš u tu ruševinu i klošare koji tu zalaze“. Iz godine u godinu je bivalo tako, probali ste da me naučite da je najnormalnije čekati ono zaudaranje leša da bi se pozvala policija koja bi predala telo porodici u stanju gde su bube već stigle da izdube oči. Sad odlazim da i sam nađem neku straćaru, jer mi ne pada na pamet da trulim u ovoj nedeljama dok mi ne nađu leš.

Zbogom,

L.R.

  U zapećku jedne prestoničke uličice plamtela je noćna svetiljka, čiji su uporiti odsjaji izbijali kroz krošnju starog jasena, davajući mu praznično, gotovo bajkovito obličje. To je jedina slika koju ću pokušati da zadržim zasađenu u svojoj glavi, a ostale će, nadam se, vreme iščupati.

L.R.

***

Naslovi:

Poslednji put viđeni: nikada

Iscelitelj iz ulice belih jasenova

Snažno grleći kaktus usred pustinje

Smrt u 34 poze

Prve rečenice:

Kovčeg gospodina Morfijusa je bio spreman, trebalo je još samo da umre.

Bila je izgladnela i dezorijentisana kada smo je našli kako sklupčana sedi u skrajnutom delu Notingemskog groblja.

Za vrata koja su pokušali da otključaju, nije bio potreban ključ.

Ivan Benčik: GODINA PACOVA

Zazvoniće telefon – rekla je. Ležali smo u mraku i oboje se pretvarali da spavamo (iako nismo jedno drugo pokušavali da zavaramo).

- Kako znaš? - pitao sam. I zazvonio je telefon u tom trenutku. Podigao sam slušalicu, zovu iz firme, dođi sutra ranije. Okrenuo sam se i gledao kroz mrak. Na trenutak sam mislio da joj levo oko promenilo boju i gledao sam dugo u njegovom pravcu. Sada je sedela na krevetu.

- Kako si znala da će zvoniti telefon? - bilo je pitanje, ali ga nisam izgovorio na glas. Mislio sam o njemu.

- Nisam mislila na taj poziv. - Odgovorila mi je. Ustala je i stala pred ogledalo. Levo oko joj je i dalje sijalo drugačije od desnog. I telefon je zaista, zazvonio ponovo. Još jednom, podigao sam slušalicu. Belina njenih butina probijala se kroz mrak.

- Halo?

- Car se sprema da pojede svoju gušteraču. Podarili su nam još jednu godinu, ali su nam promenili kraj. - rekao je glas sa druge strane.

Stajao sam u tišini. Malo toga sam razumeo. Svetlo u stanu Bogdanovića Petra, tačno preko puta mog, bilo je upaljeno, a Petar Bogdanović je sedeo za stolom i plakao. Podigao je upaljač sa stola i gledao u plamen.

- Sve je u redu dok poslednji čempres ne požuti, ali bolje požuri, bliži se godina pacova. -

poslednje je što sam čuo pre nego što se veza prekinula. Petar Bogdanović je primakao plamen sebi i buknuo u plamenu kao mediteranske šume u julu. Smireno je ustao, otvorio prozor i bacio se na pločnik. Neki automobili su se zaustavili, neki su produžili dalje. Odnekud je dopirala Hey Jude.

***

Ležao sam sledećeg jutra dugo, paralizovan od čvrstog sna. Stajala je u kuhinji, slušala je muziku i spremala omlet. Na mom mestu za stolom, sedeo je pacov od dva metra, u zelenom kaputiću, sa pozlaćenim monoklom, mešajući karte. Jedan od dva vidljiva zuba, bio je slomljen. Pacov je blago zaudarao. Njegov bistri pogled koji mi se učinio poznatim je ispratio moj ulazak u prostoriju, oči su mu se okrenule u glavi kao na rulet mašini i počeo je da slaže pasijans.

- Da li si gladan? - pitala me je. - Jaja su skoro spremna.

- Jesam, hvala. Ima li kroasana?

- Ima.

Na drugoj strani ulice, u stanu Petra Bogdanovića, prozori su bili otvoreni, zavese su vijorile na promaji, a Petar Bogdanović, moj komšija, sedeo je za stolom, čitao novine i doručkovao isto što i mi.

Doručkovali smo uz radio, sedeo sam preko puta pacova koji je ćutke slagao karte, ona mi se smešila, a njeno levo oko je sijalo drugačije od desnog. Od mirisa koji je dopirao od pacova, malo mi je pozlilo. Progutao sam hranu i krenuo na posao. Na ulici sam sreo Petra Bogdanovića, pozdravili smo se i zaželeli jedan drugom prijatan dan. Učinilo mi se da mu neke bele dlake rastu po licu.

***

Sedeo sam u fotelji i čitao. Bio sam sam ceo dan. Odnosno, bio je tu pacov, ali nije mi smetao, posle tri nedelje, nekako sam se navikao na zadah koji je dopirao od njega. Ona se nije pojavila već nekoliko dana, poslednji put kada sam je video, boja njenog levog oka je sasvim iscurela. Pacov se tada bacio na pod i popio boju iz njenog oka, zadovljno sikćući, nakostrešene dlake.

Otkad je nema, pacov odgovara na moje pozive. Nikad ne govori ništa, samo stoji zagledan u nepoznatom pravcu dok ne poklopi slušalicu. Juče se pojavio na mojim vratima držeći kokošku koju je pustio u stan. I koka je tu sada, sa nama.

Zadremao sam usred čitanja. Sigurno sam spavao satima, jer kada sam se probudio bila je već noć. Pacov je ustao i uključio radio. Išla je Dear Doctor. Sat je otkucao ponoć, pacov je pokupio kokošku, podigao je visoko iznad glave i polomio joj vrat. Gledali smo se u oči. Potom je seo u kuhinju i počeo da čerupa kokošku. Svojim noktima otvorio joj je utrobu i izvadio džigericu, prepolovio i izvadio iz nje prsten. Prišao mi je i u njegovoj pacovskoj ruci pokazao prsten. Znao sam taj prsten. Bio je to njen prsten.

- Ja sam Timofej. - reče pacov.

Ništa nisam rekao. Iz njegovog džepa, provirio je mali beli miš.

- Godina pacova. - rekao je i navukao prsten. Miš je pobegao.

- No, no, Petre Bogdanoviću gde ste pošli? - Reče pacov malom mišu. Miš je cijukao i trčao.

Plakao sam. Osetio sam strah. Ustao sam i legao u krevet, jecajući, udisao sam duboko njen miris sa jastučnice. Pacov je ugasio svetlo, prišao krevetu, podigao je prekrivač i legao pored mene. Plakao sam i dalje, plakao je i Petar Bogdanović, svojim mišjim glasom. Pokušavajući da zaspem, osetio sam u kostima kako umiru čempresi.

***

Prve rečenice:

- Nikada nisam imao hrabrosti da kažem šta mislim.

- Ne znam šta se dogodilo sinoć, sećam se odlaska u krevet, ali mamurluk i metalni ukus ustima koji osećam dok se budim za volanom svog auta, govore da je nešto promenilo moje sinoćne planove.

- Kako se voz približavao stanici, tako sam se osećao ravnodušnijim prema onome što dolazi nakon što se voz zaustavi.

Sara Matin: DEBORA, DEBORA

Sva solarna bića su tužna. Meni je to postalo jasno kada mi je čovek kog sam pozvala za situaciju sa osinjakom u dvorištu zabrinuto saopštio da se dešava nešto neobično. Ose se ponašaju izrazito agresivno, njihov let nije definisan po smeru,  omamljene su i napadaju bez smisla. Ipak, najveću začudnost unosila je činjenica da se u tom roju osa nalaze dve pčele. Jedna mrtva i jedna živa. Pčela je nosila okrenuto, ognjeno telo mrtve saputnice u poremećenom poretku osa. Ja sam zaćutala jer smrt je vakuum. Zatim sam uzdahnula i poželela da posetim mesto koje će moći da mi pruži do sada neproživljeno iskustvo.

U ulici Ognjena Price br. 5 nalazi se stara sinagoga. Kako je tokom Drugog svetskog rata nestala sva arhiva jevrejske zajednice, arhitekta ostaje nepoznat, kao i slikar koji je oslikao zidove. Kao i u prvobitnom Solomonovom hramu, svod je ukrašen tako da podseća na nebo. Ovde su to gusto koncentrisani i zagasiti oblaci, iz kojih se dižu dve ploče sa deset Božjih zapovesti. Po nekim pretpostavkama, svod je oslikao izvesni Franc Lor, koji je u to vreme često oslikavao unutrašnjost bogomolja. Kako god bilo, za sinagogu kažu da je jedinstvena u svetu. Polihromni mural sa dve ploče naslikan je slovima obrnute orijentacije, što tekst čini čitljivim jedino posredstvom ogledala.  

Svetlost neumorno prodire u sinagogu. Oko mene se uzdižu tela čije su glave okrenute ka svodu. Govore tiho. Moje oči gledaju ka gore dok moje telo potresa dubok smeh. U meni se budi radost jer zaista je sve jasno.

Izlazila sam sporo dok sam dodirivala kožu ove radosne građevine. Kada sam došla do samih vrata, čula sam razgovor lokalnog istoričara i predavača sa Hebrejskog univerziteta za umetnost u Jerusalimu. Ne mogu savršeno da rekonstruišem sve što sam čula, ali kao da su se spominjali nekakvi stručnjaci za Talmud, po čijem tumačenju je natpis koji se nalazi na svodu sinagoge na granici jeresi. Ostavila sam otvorena vrata.

Pod vodom sam. Horizont ili rub vodene zavese u mojoj svesti. Nerazumevanje predsna. Voda je žedna za zvukom izvorno nastalim u njoj i uvek proguta sve što joj prinesem. Nikada nisam besna na nju. Tad samo naglo, bez tona, razdvojim usne i pustim je da sva uđe u mene kako ja ne bih bila u njoj. Znam, u njenom kretanju je san. Ja ponekad tad kad se ponekad tako dobro znam kad bude otmem to što bude tad ja moje ja otme se od mene ponekad sam ja remboovo ja i kad tad će kad tad, o j a nekad tako dobro z n a m:

Vasilij Kandinski stajao mu je sa desne strane stola. Na istoku Sunce, a južno od njega zalisci jednog muškarca. Dok je ritualski zamahivao togom i šaputao sever, sve figure oko stola popadale su. Beot M. više nije smeo da se vrati odakle je krenuo.

Nekada, ako se dobro seća, bio je princ. Kada sagovornik pomisli da je to nekakav simbol, nekakva amajlija najranije mladosti, B.M. polukružno u sitnim trzajima krivi glavu i, što razgovetnije moguće, kroz zube ispušta: „Nije bilo nijednog trenutka simbolizma dok sam o ovom govorio. Ne... Nije ga bilo“. Kao što ga nije bilo ni u izradi genealoških stabala doživljaja. Zato, u njegovoj glavi, u likvoru, počele su se stvarati tri nove vizije. Šant, koji su mu ugradili dok je bio princ, poremetio je Beotov svet. Umesto da višak likvora drenira u pretkomoru srca, sticajem nesrećnih okolnosti, prelio ga je u stvarnost, sa još nerazvijenim organizmima male tri vizije. Beot je očajno siktao na belom severu kada mu je to postalo jasno. Srušio se na zemlju, uzeo sa niti talita jad kojim je nekada tiho pratio sve velike tekstove i njime krenuo da urezuje reči na ledu:

Sveske tri događaja Beota M-a, princa i čeda ovog sveta

U podnaslovu malo tanjim slovima :                                                   Taktilne suze

Primetila sam da ponovo dišem. Stigao je čovek i rekao da je sada sve u redu. Ose je otrov ubio, ali ovo su čudna vremena gde se mrtve pčele kreću. Ne mogu reći da to moju kožu nije povredilo, ali sada, kada me iznova napušta i odlazi od mene, ja sam ponosna na nju jer znam da sam joj bila dobar Bog.

***

Naslov br. 1: Star mania: Atina Mars ima transa

Naslov br. 2: Kraljevi i biljke

Naslov br. 3: Animus: Ode per sue Anima

Jelena Arsenović: OBRNUTOPREKLOPLJENI

Još jedan dan u kome treba da pijem krv na slamčicu. Ne, ne mogu više tako, moram nešto promeniti u svom životu. Muka mi je više, stalno ista hrana. Potrebna mi je raznovrsnost. Ne mogu više da ih slušam kako je to dobro za moj ten. Bled sam toliko da mi i mesečina zavidi, a sam Nečastivi bi me se uplašio kada otkuca ponoć. Mada svi znamo da se on moje vrste plaši, ko bi ga znao zašto.
- Pero, Perice gde si tiii? Imam jednu ideju šta bismo mogli da radimo?
Pera se mrzovoljno kreće prema sobi svog gospodara. (Opet ga je uhvatilo neko ludilo, samo se nadam da opet nećemo loviti kobre da bi mogao da im svira i usput recituje  Šekspira. Zamalo tada glavu da izgubim, a znate koliko glava danas malo vredi. Mrzim pun mesec, on je kriv za sve.)
- Izvolite presvetli moj, od mesečine belji, najbolji gospodaru.
- Dobro, dobro, ne moraš toliko da se ulizuješ. Znamo da me ne podnosiš.
- Nije da nema istine u tome, ali rekoh da pokušam da je prikrijem laskavošću.
- Hm... Rešio sam da istražujemo svet  knjiga, odnosno da putujemo i upoznamo njihove junake.
- Kako planirate to da izvedete, vremeplov nemate? Ne želim da idem sa vama, knjige u meni izazivaju jezu. Miris papira, korice koje su uvek u nekim čudnim bojama sa slikama ili bez , neke crtice i reze koje se u njima nalaze,  jednostavno nisu moja šoljica ruma.
- Ne zanima me tvoje mišljenje, ti si samo mala bubica koja mora da me služi. Moraš da ispunjavaš moje hirove koliko god oni bili nerealni. Život nije fer. Misliš da je meni lako da svakog dana slušam kako mi kosti krckaju i da ne radim ništa.

       Odluka je pala i avantura je mogla da počne. Mesečina je obasjavala njihov put do najstarije biblioteke u koju niko stolećima nije zalazio. Jedino biće koje je tamo boravilo bio je Tarantulos, na prvi pogled strašni pauk, koga je samoća pretvorila u, ni manje ni više nego domaćicu. Stalno je nešto heklao i vodio neumornu bitku sa česticama prašine. Biblioteka je odisala toplinom starih domova, na policama su se nalazila isheklana miljad (naravno od paučine) koja su prekrivala knjige. Svaki ogranak biblioteke mirisao je na zemlje odakle su knige dolazile, jer Tarantulos je bio opčinjem hortikulturom, posebno baštovanstvom.  Imao je izvanredan njuh koji mu je dopuštao da stvara parfeme čija je esencija davala razne mirisne note koje su budile sva čula. Čuvao je svoje blago i brinuo se o njemu kao o svojoj dečici. Inače žena ga je ostavila upravo zbog toga, ali to je sada druga priča.
 Obrnutopreklopljeni i Pera se približavaju domu naše nežne duše,  koja se uživela u rad i pevuši ,, San je jak u njemu ti i ja kaplje mrak sa tvojih usana... “

- Tarantulose, stvarno lepo pevaš, ali te je grozno slušati!
- Obrnutopreklopljeni, i meni je drago da te vidim.
- Nemoj tako da me zoveš, nije u redu da se podsmevaš mom problemu.
- Izvini, ali bilo je jače od mene. Vidim još uvek nisi rešio da staviš fiksni aparat, pa da lepo možeš da ubijaš ljude kao svi normalni vampiri.
- Razmišljao sam o tome, ali teško je biti prvi vampir sa protezom. Zamisli šta bi se o meni govorilo, kako sam se pokondirio. Navikao sam se na nepravilnost mog očnjaka.
- Oh tačno se vidi da si u prošlom životu bio čovek, brineš se sta će drugi reći a problem ne rešavaš. No,  sve  mi se čini da ćeš i dalje piti krv na slamčicu.
- Sad si stvarno preterao. Tačno mi dođe da odem, ali se setim da si mi ipak potreban. Da li bi mi napravio napitak?
- Je ne comprends pas, je suis perdue dans un monde. ((Ne razumem te, izgubljen sam u ovom svetu.))
- Opet na francuskom pričaš, kada ćeš shvatiti da taj jezik ne mogu da naučim. Vampir sam, ali nisam svemoguć.
- Sve se može kad se hoće.
- Stvarno si smor, jasno mi je zašto je Tarantulosovićka otišla… (Tarantulos mu je uputio oštar pogled)
- (Ignoriše ga.) Dosada, htedoh reći želja za znanjem me kod tebe dovela. Voleo bih da mi smučkaš jedan napitak da otplovim u svet knjiga.
- Na TAAAJ  napitak si mislio. Hajde, hajde, idemo da vidimo šta se po tom pitanju može uraditi...
Dok oni odlaze, Pera se hvata za glavu, štipa se, želi da se probudi, ali ipak nema izlaza. Uzima rum da zamuti stvarnost, jer i sa jednim okom shvata da se u knjigama krije strava. Ne želi nikakav kontakt sa knjigama. Majka ga je gađala sa njima kada je bio mali i odatle taj strah.

***

Rečenice:

1)      Nastavljamo da trajemo dok nam bršljen ne zagrli spomenik, a naše kosti ne razveje vetar zaborava.

2)      Nikada nisam voleo raskrsnice.

3)      Zašto kaktus samo jednom cveta?

Sofija Mijatov: MIHOLJDAN

Dunju bi tata probudio, kao i svake godine, blagim prekorom da je dosta spavanja i pitanjem da li domaćica goste dočekuje u krevetu. Slavsko jutro, Miholjdan je uvek sunčan. Čekala ju je na stolici uredno presavijena odeća koja poručuje da je ovo svečan dan za kuću ali dovoljno praktična da se možu nositi, čini se, milijardu tanjira do kuhinje i nazad, da ne spominjemo pune činije slavske supe sa velikim knedlama koju su svi sa nestrpljenjem čekali cele godine i onda hvalili domaćicu srčući je sa uživanjem.  Na putu ka kuhinji, Dunja bi uvek prolazila kroz trpezariju iako je brže gonkom. Trpezariju je  baka postavila još rano ujutro iako je to Dunjin jedini zadatak tog dana. Dugački i masivni slavski sto, oslanjajući se na svoje ukrašene nogare u raznim oblicima zauzimao je centralno mesto. U ranom detinjstvu je pomišljala da su ga možda pravili na licu mesta, jer kako drugačije objasniti takvo čudovište u sred kuće? Preko stola su razastrti teški, beli stolnjaci, a u vazduhu se širi miris štirka i peglanja pomešan sa tamjanom u tragovima. Na sredini stola gori slavska sveća u kitnjastom svećnjaku pokazujući plamenom na sveca zaštitnika na ikoni  postavljenoj visoko iznad pročelja stola u kom sedi domaćin. Za ćošak ikone je zadenut novčić iz božićne česnice i list badnjaka od prošle godine. Neudobne stolice, visokih, izrezrezbarenih naslona, presvučene  tamno zelenim somotom poređale su se oko stola u tišini kao na tajnoj službi. Plamen sveće baca tu i tamo odsjaj po pozlaćenom priboru za ručavanje. Podrazumeva se da su tanjiri u milimetar postavljeni u odnosu na ivicu stola, pa u odnosu jedan na drugog i na kraju u odnosu na viljuske, kašike i noževe. Simetričnost i preciznost postavljanja stola je, između ostalog, bio kamen spoticanja u bakinom i Dunjinom odnosu. Uvek je išla iza nje i ispravljala, tu i tamo, neku kašiku ili viljusku cokčući jezikom. Tišinu trpezarije remeti otvaranje vrata i kuckanje kristala na tacni u bakinim rukama. „ Dobro jutro dušo, uživaj u očevoj slavi jer muževljevu nećeš voleti.” A u kuhinji simfonija mirisa hrane, pare, muzike sa radija i žamora žena koje pomažu u kuhinji. Kroz otvorena kihinjska vrata ulazi prohladan vazduh, crkva zvoni, krst na tornju se presijava na suncu, a deda se vraća preko dvorišta sa službe u slavskoj uniformi, odelu i beloj košulji. Grli Dunju i čestita joj, pita se kad je već stigao da se napije i celog dana ne može da se otarasi mirisa njegovog losiona posle brijanja. Seda u kraj kuhinjskog stola, vadi iz gornjeg levog džepa crni češljić i ćešlja brkove radujući se priči koja će potom uslediti, o tome ko je bio na službi i zašto onaj tamo nije, a ova žena jeste jer ko joj kući ručak sprema. Neko će pitati Dunju da li je gladna, a ona ću odbiti hranu jer se već ušunjala u gositnjsku sobu i pokrala sitne kolače poremetivši dekoraciju i red na tacnama zbog čega će mama posle crveneti pred gostima. Za dedom uleće i tata noseći veliku plastičnu kacu prekrivenu stoljnakom. Pored svih kolača Sonja mora zaviriti i tu i izvući vrelo, hrckavo i slano parčence mesa koje je upravo stiglo iz pečenjare. Stižu i prvi gosti, noseći u rukama rakije i činije ili šolje koje niko posle neće koristiti nego će se zapamtiti ko je šta doneo da mu se to slučajno ne vrati u beskrajnom kruženju poklona po familiji. Ljube se tri puta sa starijima, a Dunja se pravi zauzeta ne bi li izbegla duge i lažne čestitke i rukovanja. Gosti se smeštaju za sto, odjednom je u kući strašna gužva, mama silazi sa sprata i komentariše Dunjinu izgužvanu suknju, dvorište je puno automobila, deca se jure između njih, mačka se spušta niz brezu, tetka trči u toilet tek što je stigla, a eno ih i tamburaši na kapiji “Jesen stiže dunjo moja, ne miriše više cveće, zumbul, lale, jorgovani..”

Ispustila sam plehani tanjir na pod, metalni krugovi su mi odzvanjali u ušima potpuno narušivši tišinu tog slavskog jutra. Miholjdan je uvek sunčan.

Татјана Кнежевић: НОЋ

Ноћ. Све је исто. Још један у низу кошмара. Будим се. Тело ми је обавијено ситним капљицама. Осећам бол. Хиљаду питања у мојој глави. Прошло је толико времена и више не знам шта је истина, шта сам измаштала, шта од беса изокренула.

Питам се... Где си сада? Да ли смо икада били срећни? Како изгледа када волиш? Рекао си да ћеш заувек бити ту... Да ли је од твоје љубави остала само ова бол која ми разара утробу? Чији си док си мој? Осетиш ли ме у некој својој ноћи? Запиташ ли се где сам сада и са ким? Да ли ти срце заигра када ми неко име спомене? Да ли ме заборављаш, иако се људи не могу заборавити?

Не сећам се више боје твога гласа. Слике су све блеђе и блеђе, а и ја са њима. Заборавила сам осећај твојих усана и како ти кожа мирише, а некада сам знала којим ритмом ти срце удара. Недостајеш ми. Свуда си око мене... у шољицама кафе, у зраку сунца, у ситним капљицама росе. Хеј! Ја још увек памтим оне твоје речи: ,,имаћемо шта си сањала“.

Полако тонем у сан.

Још један уторак, помислила сам. Као по навици, устајем, кувам кафу, завршавам недовршене обавезе и спремам се за факс. Лара и Ема су ме већ чекале код парка. Шетајући тако улицама овог пустог града, у даљини сам угледала његов лик.

-Не, ово се не дешава, рекла сам самој себи.

Међутим, нисам ни трепнула, већ сам се нашла испред њега.

-Знаш, требали бисмо да разговарамо, рекао је.

-Немамо ми о чему више да причамо. Све је већ речено.

Пружила сам корак даље, али он ме је повукао за руку.

-Слушај, нећу одустати. Волим те и...

Ноћ. Све је исто. Још један у низу кошмара. Тело ми је обавијено ситним капљицама.  Поново те сањам.

***

НАСЛОВИ:

1.      Жива закопана

2.      Сутра ће нестати свет

3.      Нисам од оних који знају мало да воле

Petra Vereš: PRIČA

Sebičnost je bilo gledati u sunce.

Terali smo dalje, Bogdan i ja kroz Srbiju. Meskalin nas je držao prilično lepo. Svi putevi vode u Kruševac, rekao sam. Nismo zapravo znali kuda ćemo, samo smo terali dalje. Osećao sam Boga u sebi. Ili je to bio Buda. Ne znam. Bogdan je bio na neki način moj anđeo čuvar. Moj saputnik. Njemu se nije žurilo. Meni jeste. Podsećao me je na moju davno izgubljenu ženu, možda sam ga se zato i držao. Bio je visok, ogroman kao neka stena, južnjačkog naglaska. Tamnih crnih očiju, okamenjenog izraza. Nikada nisam saznao odakle je. Odakle su mu koreni. Sinoć smo svi pili i pušili. Govorio je kako se mora posvetiti pisanju. I ja sam bio pisac, ali šta sam mu mogao preneti osim svoje želje da odem odavde. Ovo je bila neka vrsta vegetiranja, morao sam da odem. Šetao sam nervozno i predložio to Bogdanu. Nije znao šta da radi, imao je ženu i dete, ali ona je oduvek bila lujka svakako. Činila je sitne pakosti koje su ga dovodile do ludila. Možda je zato i hteo da piše. Možda smo zato svi mi pisali. Spoznaja Boga ili energije, tamo nekog Bude, bila mi je potrebna, a i Bogdanu. Dok smo se vozili u ovoj krntiji, bila je to neka Zastava 101 koja je jedva terala, ali jebeš luksuz, upoznao sam Bogdana. Dok ima džeza, seksa i poezije svi smo mogli da računamo na izbavljenje. Saznao sam da je Bogdan većinu svog života proveo u zatvoru čitajući sve što mu je dolazilo pod ruku. Nikada nije znao šta bi radio, osim pisanja, ali tu su postojale dosadne književne večeri, gramatički strahovi i sve ono za šta je on smatrao da je nesposoban. Bili smo blizu planine Tare, želeo sam da vidim reku Drinu, možda bi mi ona pomogla da saosećam sa čovečanstvom koliko sa prirodom. Znao sam da kada jednom stignemo u Kruševac možda više Bogdana neću videti. On je hteo da obiđe celu Srbiju i nastani se negde na severu gde bi uzgajao travu. A ja? Samo sam hteo da spoznam Boga ili Budu ili kakvu god energiju koja će dati smisao ovom svetu. Trčao sam za Bogdanom kao i za svim ljudima koji su želeli živeti, koji su želeli disati,osećati džez, žene, muškarce, poeziju. Kaskao sam konstantno za nekim ludacima jer oni su me držali da se ne prepustim svim ovim normama i glupim poslovima, koji te teraju na samoubistvo. Drže te pod svojim okriljem, nude ti platu kao mito i ništa jebeno ne osećaš. A samo je trebalo putovati, terati dalje, krasti automobile i možda na kraju i završiti na drugoj strani „nečega“. Trebalo je pisati jer pisaća mašina je bila oltar, nešto sveto, nešto vanvremensko. Dosta je bilo gladnih hipstera koji se vuku i tumaraju bednim ulicama, tražeći fiks. Morao sam pobeći, a Bogdan je to isto shvatio. Srbija je trebalo da nam da odgovor na sve naše molitve, krađa kola je trebala da nas odvede na drugu stranu zakona. Poeziju sam mu čitao u toj krntiji, poeziju sam pisao u toj krntiji, nogu sam mu dodirivao u toj krntiji dok je vozio 100km/h misleći o ko zna čemu. Svojoj sledećoj pesmi? Svojoj devojčici koju je ostavio kod kuće kako bi pronašao sebe? Video sam munje u njegovim očima dok mi priča kao ludak o tome kako će napisati pesmu o noćima provedenim u obojenim hotelima, gde  drži alkohol u jednoj ruci i svoja beskrajna muda u drugoj ruci i kako će postati veliki pesnik, onaj kojeg nema na mapi. Možda će se povući u neku kućicu na periferiji severa, sa svojom travom i poezijom živeće u miru, možda bude imao kravu ili neku seljančicu koja će mu poslužiti s vremena na vreme.bAli sve to nakon što obiđe Srbiju.

Vozeći samo se zaustavio odjednom, kola su poskočila, udarac se čuo, rekao je da je gladan. On mora jesti, sve dok ima hrane i devojčica, on će biti dobro. Hteo sam da gledam nove horizonte, a ne da jedem, ali ipak stali smo i pojeli smo neke  sendviče. Bili su dobri. Bogdan mi je rekao da je kao mlad često živeo samo na narandžama. U stomaku mu se dizala kiselina, ali kako nije imao novaca za nešto više i to je bilo dobro. Ponekada bi od komšije mesara ukrao koji komad mesa, ali ta matora drtina je stipsa, rekao je. Mislio sam kako ovaj čovek ima vatru u očima, duši, mudima. Seo je u kola i odlučio da teramo dalje. Morao sam da stignem do Kruševca, tamo me je čekala ekipa hipstera, mojih pristalica. Ipak sam ja bio neka vrsta pisca. A Bogdan, on će već krenuti svojim putem. Potrošio sam većinu novca, pa sam morao da zovem tetku da mi pošalje još. Ona je podržavala moj odlazak, dok su svi ostali mislili da sam lud i da ne mogu pobeći jer pre svega moram pobeći od sebe i svog ludila. I da mi se ponudilo da iskočim iz kože, ja bih to učinio. Ali Bog ili Buda, koji god od njih dvojice je upravljao mojom sudbinom i nije hteo tako. Vozili smo se dalje, put je bio prašnjav i prispavalo mi se, ali voleo sam ova brda i ovo zelenilo i vinjak koji me čeka u Kruševcu i te prljave hipstere koji su me čekali i koji su kao i ja hteli pobeći. Zaspao sam. Ujutru me je probudio Bogdan. Stigli smo u Kruševac. On ide da obavi svoje, a ja kako hoću. Nisam tačno znao šta treba da obavi, ali nisam hteo da se razdvojimo jer to bi značilo da odavde krećem sam. Uzeo sam sobu u hotelu Garni i otišao da se istuširam. Dugo sam šetao dok su me patrolna kola pratila, nisam imao mnogo novca u džepu, ali sam se nadao da će me ova hipsterska deca obezbediti za večeras. Dugo smo sedeli i pili u noć, pričali smo o poeziji iako je mojoj umornoj duši bio potreban Bogdan i njegova munja u pogledu koja će mi pomoći da teram dalje. Video sam goluba ili mi se učinilo da vidim goluba i mislio sam kako će početi pričati na grčkom, kao i mnogi pre njega golubovi, ali nije i to je uništilo ovo veče.

Лазар Биорац: АМАНЕТ

̶  Све се свршило! Све...  ̶  понављао је по ко зна који пут, спуштајући се, лак као птица, од гробља, низ падину, према граду. Знао је да је отац могао још живети, иако је већ одавно превалио седамдесету, али га његова смрт није претерано узрујала. Једино се бринуо да неће имати довољно новца за сахрану или да ће једнога дана, када истресе и последњи динар за одржавање гробнице, очев гроб бити прекопан, а споменик уклоњен, како би се обезбедило место за придошлице. Не може се против тога, такав је закон! Решење је, међутим, било просто: тело покојника кремирати по социјалном програму за бескућнике уз мању напојницу радницима погребног предузећа. Управо је потписао уговор с погребницима. Зато је с лакоћом журио према граду, да што пре у то име попије једну-две ракије. 

Све је то исто, земља ил' пепео, шта зна трупло што је некад било човек? А очев аманет?! Ех, глупости, баљезгања... Кад једном човек склопи очи, с њим оду и дугови и завети и обећања... То су му биле последње јасне мисли, пре него што је, пијан, у оделу и ципелама, заспао, простр преко кревета као украсна медвеђа кожа.

̶  Гори! Гори! Душуууу!  ̶  прену га из сна лелек и запомагање. Чим подиже главу из јастука у који је био дубоко заронио, собу обли мртва тишина. Зар је сањао? Па било је тако... тако... могао је да додирне оца, да осети топлоту пламена који га је гутао, могао је да га спаси... Све је могао, а сада не може ништа. Ни да се помери, ни да проговори, ни да закука. Кроз отворен прозор гута га летња ноћ. Звезде се спустиле и гуше, као ужарене лопте које диме, непрестано диме. И две тује под прозором изгледају као два пламена, и град који се мало ниже простире изледа као пепео и жар. Све што види – све је ватра. Зар је свет крематоријум?

̶  Крематоријум!  ̶  крикну након страшне помисли и доби снагу да трчи, трчи, да претекне време, да рукама обгрли мртво тело и целива чело покојника, да га сахрани у земљу да испуни аманет... Колико му је само та реч аманет звучала велика и важна док се приближавао погребној служби!

Под земљу, под земљу... Цвеће у вазу, човека под земљу! Трчи, несрећниче! Гори! Гори! Пепео пепелу... тело земљи... Гори! Гори! Душууу!

*   *   *

Маријан Рилак, син покојног Константина, након те ноћи више никада није био онај стари. И даље је пио, само још више и стравственије, али се његова свест сасвим изменила. Две године ништа није проговарао, осим кад је у бунилу викао: Гори! Гори!

Све до зимус, кад му је изгорела кућа... И он у њој. Слушајући његово запомагање, нико није ни помислио да заиста нешто гори.

***

Наслови:

Baba-Moranini uštipci
Igre Jarilove
Pod moskovskim kandelabrima

Stevica Mitrović: VENAC

Tri su žene brale razno cveće. U polju. Presvetao dan, slepeo je, njihove oči bile su čkiljave. Sinulo je ni iz čega, ukazalo im se. Blesnulo, zasjalo i obasjalo! Sjajući bledo, granući, tako se prva žena popne uzbrdo, koje je stajalo visoko i otvori prozor svoje kuće širom. Rodio se tako dan. Jutro je zaječalo. Cveće, ono belo. Bele rade, beli zumbuli pa ljubičice, visibabe. Svo je rosilo, kvasilo joj ruke, jer beše vrlo mlado. Cvetalo je pupilo je micalo je latice, ka vani, u njenim nežnim, slabašnim, nedozrelim, posve bledim rukama. Ta je ženska osoba bila uistinu devojčica, sa očima koje su tek bacale rumene zrake, prodorne, i tek su počinjale da naziru daljinu i širinu polja, vrlo nejasno, ne razumevši ga zacelo, sve je bledilo, vrlo bledilo. Brzo je ubrala svoje cveće i pružila nežno drugoj ženi. Beše vrlo hitro mladunče, i pobeže začas svojoj kući, gde ju je čekala majka sa cvetnom krunom na glavi nanizanoj. Unosila joj se u nedra, koja su bila mokra i crna kao plodonosna zemlja. Unela se, plačući glasno, kao prvoga puta.

Rosno cveće druga žena naniza. Procvalo je u punoći. I dune neki vetar vrlo jak i zamokri polje kiša. Žena se uzbuni, jer ostaše joj prozori rašireni, te je otrčala do onog daljeg brda na kojem beše njena kuća, ali dok je stigla do kuće kiša se utiša, pa i gorka vetrina. I ona zatvori jedno krilo svoga prozora. Da uđe vazduh, da zavlada promaja. Hujilo je nedugo. I onda žega je, trava je požutela od sunca, nestade i vetra i kiše i postade sušno. Kaplje znoja sa njenoga čela kapale su po cvetuljcima na zemlji. Oni mali žuti maslačci i hajdučica živeli su pod njenim bleštavim, oštrim okom. Negde tamo, na rubu polja, engleske ruže su, bledoružičaste bujale, raskošne poput krinolina. A na drugom rubu, krvavi mak. Ubra ih i zadene u košaru. Toliko cveća ona ubra, da ih je dugo plela... Umorila se... Ne može... Žedna je, troma, morala je otići kući, da se okrepi, da živne, dahtala je... Dokorača ona do ove žene što još osta, i tako umorna, ponudi joj ipak pomoć. Naprotiv, ona pomoć odbi i drzne se! Može ona i sama. I ostavi joj cveće, ode ne vrativši se. 

Sagnuvši se da ubere onaj tamo usnuli noćni jasmin, koji svojom čistotom beše terao mrak, ovu treću ženu zabole najednom leđa. Proklet dan da je, brzo prolazi! Već se smrkava, uminjuje, hladi se, a ona je stara, i trebaće joj dosta dugo da ode do svoje kuće... Da zatvori krilate prozore... Ali u svojoj nameri ustraja. I baulja skoro vukući svoje telo, skvrčeno i povijeno...Ono je tražilo toplotu, koja ju je napuštala, ruku suvih u kojima je visilo cveće... Usput je plela, razmišljajući koliko je samo snage imala ujutro, ali i dalje je negovala svoju tvrdoglavost i odlučnost da isplete cveće do kraja. Daleko joj je kuća, čak u podnožju ka kojem se spuštala poljana. Hladilo je... Nemoguće... Njen pogled bio je nejasan, zamagljen. Ali znala je put koji je vodio do njene kuće, znala je celu poljanu i ono što je bivalo van nje. Srce joj je bilo mirno, ali hladno... Stiže, neko je čeka na pragu doma, nešto... Pala je na napuklu, suvu, mrtvu zemlju. Verni muž. Zatvorio je prozore. I nad njen kovčeg, unutra. Ridajući. Stavio ispleten venac.

***

Prve rečenice:

Razneži se sneg veoma, posta bela svila pod nogama njegovim, šta li mu se dešava, rađa li se u raju ili je to samo hladni pakao?

Brzo i iz besa je hodao, u mislima trčao, moglo bi se reći čak da je napravio toliki zalet, da se pokajao, razočaran je plakao. 

Vanja Pejović: SVET JE STVOREN ZA SEDAM MINUTA

Sedam i trideset je vreme u kom svakog dana na podzemnu stanicu pristiže jedan vrlo bled čovek. Sedam i trideset je vreme u kom ona sedi, već spremna, u sivom ženskom odelu, i čeka njega da zajedno čekaju voz za Gendarmenmarkt. Nije prošao dan a da on nije privukao njenu pažnju. Svakog jutra tačan je kao sat. Spušta se u stanicu, u odelu izbledelo sive boje, koje je gotovo iste boje kao stanica Postdamer plac. Tako kamufliran, seda na klupu pored njene i nakon što osmotri sve oko sebe vadi malu belu svesku i krene da piše u nju. Do dolaska njihovog voza prodje tačno sedam minuta i za tih sedam minuta, ona, zakopana u klupi na kojoj sedi, sa oduševljenjem osmatra ovog, za ostale putnike providnog, čoveka. Nakon godinu dana neprekidnog osmatranja, shvata da on svakog dana nalazi ljude, vredne njegove pažnje, koji se, bez njihovog znanja, iznova i iznova rađaju u maloj beloj svesci. Žive nove živote, sa novim imenima, krećući se niz novi životni put. Ulični svirač Johan postaje dirigent Berlinske filharmonije. Jedna dama koja se takođe često našla tu, noseći uvek drugačije boje na sebi, postaje Lepa Jelena, uzrok novih ratova. Međutim, čovek u bledosivom odelu ostaje samo činovnik za kojeg se može samo reći da je tačan kao sat. On nikada ne menja svoje ime u Fridrih Šiler. Nikada se zapravo, ni ne rađa po drugi put.

Za godinu dana ovog neprestanog vrtloga u koji su se uvukli providni činovnik i žena koja ga osmatra, on nijednom nije uputio pogled ka njoj. Žudela je za novim životom. Bar na kratko, bar kao sporedni lik priče o Lepoj Jeleni. Međutim, nije shvatala da je bila, zajedno sa njim, zamaskirana i ugrađena u zidove stanice.

Sedam i trideset, nakon zalaska sunca, vreme je u kom je ona svakog dana čekala voz da se vrati kući. U sedam minuta čekanja, u svojoj beloj maloj svesci ona piše o činovniku, kojeg je toliko dobro poznavala, kao da ga je opipala. On se nije rađao iznova i iznova. Nije živeo novi život, sa novim imenom, krećući se niz novi životni put jer nije bilo razloga da ga iznova i iznova stvara. On je u maloj beloj svesci bio samo činovnik. Bledi činovnik - tvorac novih svetova.

***

Prve rečenice:

1. Umni tragovi nadživeli su čulne.
2. Mrtvi vojnici nadživeli su preživele.
3. Sanjati i doživeti u tom trenutku za mene je bilo isto.

Tamara Hak: OŽILJCI

„Kako si zaradio ovaj?“ – uperila je prstom u jedan od brojnih ožiljaka na telu čoveka sa kojim je spavala. Jednom prilikom joj je obećao da će čuti priču o svakom, i onom najmanjem belegu ukoliko bude dovoljno strpljiva, pri čemu je verovatno mislio da će joj vremenom sve te muške priče dosaditi. Ali nisu. Bila je posve uporna, rešena i istrajna da dozna svaku pojedinost. Postavljala je milionska potpitanja koja su mu neretko išla na živce, ali ni on nije želeo da bude taj koji će odustati.

Uzdahnuo je i promeškoljio se u staroj drvenoj fotelji za ljuljanje. Bilo je leto i bio je gotovo nag, a kapi znoja slivale su mu se niz čelo. Nehajno je podigao ruku i obrisao ih podlakticom. „Koji te danas zanima, mala?“ – odvrati joj pitanjem, na šta se ona zadovoljno nasmeja. Promatrala ga je pronicljivim očima, kao da je u nedoumici. „Taj“ – odvrati najzad, pokazujući na debelu belu liniju na njegovoj butini – „Kako se to desilo?“

Tada on poče govoriti. Učini joj se da oseća neznatnu promenu u boji njegovog glasa, kao i svaki drugi put kada bi se zbog nje vraćao u prošlost. Negde duboko u sebi, znala je da mu nije sasvim prijatno da priča o stvarima koje su mu se desile, ali prosto nije umela da se ponekad ugrize za jezik ili izbori sa naletom radoznalosti.

„Imao sam 23“ – počeo je – „do tada se moje ime u gradu već pročulo i važio sam za tipa sa kojim se ne treba kačiti. Ekipa sa kojom sam izlazio, zapravo je družina momaka-veseljaka, i gde god da smo se pojavili, sa sobom smo donosili dobro raspoloženje. To ti govorim da ne bi pomislila da sam namćor“ – uputi joj kratak osmeh, te nastavi „Uvek je tu bilo more alkohola i drugih opijata, na posletku, žurke su bile dobre. Ipak, morao je da se pozna neki red, zar ne? Katkad se dešavalo da nekome smeta naša galama i pesma, ali su se retki usuđivali da zaista započnu kavgu. A istina jeste da je bilo i onih smelijih, koji bi, nakon nekoliko pića zamahnuli pepeljarom ili čašom u našem pravcu. E, tada je nastajao haos. Nisam voleo da pravim probleme, ali nisam mogao ni da se suzdržim u takvim situacijama, uvek sam se vodio onom  bolje ja njega, nego on mene.“

„Te noći, kada sam dobio ovaj“ – on spusti pogled na svoju nogu „pošao sam na momačko veče jednom od prijatelja. Trebalo je da bude opušteno veče, ni na kraj pameti nam nije bilo da može doći do sranja. A došlo je, kao i uvek, kad se najmanje nadaš – na sreću, mi smo uvek bili spremni.“ – tada zategne levi biceps kako bi joj pokazao na šta misli, a ona se ozari. „Sedeli smo u jednom od gradskih parkova i čekali da se okupi ostatak ekipe, kada sam na glavnom ulazu u park primetio četvoricu sa kapuljačama kako se kreću ka nama. Bile su u pitanju sekunde, pa i ne mogu da kažem šta se tačno desilo. Bilo je pesnica na sve strane, i baš kad sam se spremao da oborim tipa koji je nasrnuo na mene, odnekud je izvadio nož i zaboo mi ga u nogu. I pre toga sam bio sluđen, mada tek tada mi je stvarno pao mrak na oči. Nisam više ni video, ni čuo, želeo sam samo da mu pustim krv. Da ga ranim i povredim.“ – tada se ponovo zaustavio i zamišljeno uzdahnuo.

„Isti je taj nož napravio još jednu ranu“ – gledala ga je kako povlači nogavicu bokserica i tek za pedalj dalje od njegove muškosti, ugledala je još jednu debelu belu liniju poput one na butini. Iako je i ranije videla taj ožiljak, niz kičmu su joj skliznuli trnci jeze. Taj ju je njegov ožiljak najviše plašio i dugo i nije pitala za njega. „Kada je video da me ni nož u butini neće zaustaviti, izvukao mi ga je iz mesa i zamahnuo njime još jednom. Podmukli Cigan. Znao je šta radi i upravo to je i želeo.“ Tišina. „Uspeo sam da se izmaknem u poslednjem trenutku, mada je bilo kasno. Krv je lipsla na sve strane.. " Ustala je i sklupčala se u njegovom krilu. Nastavili su tako da ćute, svako zaronjen u svoje misli dok je stari okvir stolice za ljuljanje škripao pod njima.

***

Naslovi i prve rečenice

●       Hemija

Ležali su na proplanku u samom središtu šume, i dok su se zraci sunca probijali kroz guste krošnje drveća, posmatrao je njene oči koje su se, podstaknute nemirnim snopovima svetlosti, menjale..

●       Trijumf

Stajao je sam, tik uza zid stare, oronule kuće i strpljivo je, napetih mišića, iščekivao znak.

●       Ralf

Imao je svoju kuću obloženu jastucima, nebrojene igračke različitih oblika i boja, svakog je dana u isto vreme dobijao obroke,  redovno je izvođen u šetnju, čak bi i spavao kraj vatre kada je napolju bilo isuviše hladno, ali Ralf nije bio srećan pas..

Милана Ћирић: НЕПРОСПАВАНА НОЋ

Обукла сам пижаму, легла у кревет и угасила лампу на узглављу. Дан је био дуг и напоран и већ осећам  да ми неће бити потребно дуго бих заспала, глава ми се распада. Неко време само лежим и уживам у тишини и удобности кревета. Погледа упртог у плафон, мисли саме навиру, не задржавајући се дуго, преплићу се и смењују једна другу.

Сваки документ који ми је дошао под руку ових дана, сада ми је био пред очима, убиства, силовања, пљачке, лица жртава и починитеља. У глави изнова одзвањају питања, да ли ми је нешто промакло, шта то пропуштам, слике и звукови се мешају.. Каква гужва у глави, галама, превише гласова, сећања, питања, осећам све јачи бол у слепоочницама, који се постепено, ни сама не знам када, почео ширити ка потиљку, капци ми полако, али сигурно постају све тежи. Затворићу очи да одагнам мисли и покушам да се одморим, сутра је уторак, а мени је већ доста свега. Спуштам капке и као да тишина надвладава хаос у глави, сви документи полако се слажу и враћају на сто, какво олакшање..

Наједном почињем да осећам мирис буђи и жабокречине, нагриза ми чуло мириса и дражи главобољу, ах.. опет сам оставила отворена врата купатила, морам сутра заменити завесу на кади, ова је предуго подвргнута квашењу и почиње да се осећа на буђ. Устаћу и затворити врата купатила. Спуштам ноге са кревета и стајем у воду, скоро ми прелази линију чланка, забога! Одакле овде вода? Покушавам да у мраку напипам лампу, али никако ми не долази под руку, устајем у нади да ћу стићи до прекидача за светло на зиду, притискам прекидач, али уместо сијалице, нада мном се појављује небеско пространство и пали месец у свом пуном сјају. Више нема ни кревета, ни зидова, ни купатила; осећам благ ветар по лицу и телу, а под ногама нешто меко и хладно, скоро љигаво, гледам око себе и схватам да стојим у реци или можда језеру, не могу да разазнам од високе трске која ме окружује. Како сам овде доспела?!

Чујем јак жубор воде, окрећем се и видим воденицу. У неком хорору ово можда не би било паметно, али одлучујем да погледам да ли има неког унутра, можда добијем да се послужим телефоном или бар сазнам где се налазим. Таман кад сам стигла до степеница на улазу у воденицу, врата се бешумно отварају и на њима се појављује човек тако црвеног лица да је изгледало као да ће сваког тренутка крв из њега почети да шикља. Од неког страха чучнух поред степеница, а тај непознати човек, чим ваздух допре до њега, постаде слепи миш и одлети у ноћ. Престрављена призором помислила сам да је најбоље да ја ,,улетим“ у воденицу. Попела сам се уз степенице и отворила врата, на поду у воденици је лежала је жена, била је изузетно лепа, скоро као оне са реклама, али бледа, скоро модра, изгледала је мртво. Пришла сам и, како сам на послу сваког дана подвргнута оваквим ситуацијама, спремно приступила утврђивању узрока смрти. На телу није било видљивих повреда, нити трагова борбе, све што сам нашла била је рана, скоро величине тачкице, на кажипрсту убијене, одакле се сливала капљица крви. Поред ње је лежала свежа црвена ружа. Не знајући шта да радим, прегледала сам јој џепове у потрази за телефоном, али све што сам нашла било је писмо са временом и местом, пошто је место било воденица, претоставила сам да је јадна жена овде намамљена. Док сам размишљала зачуло се нешто као хркање, почех да пратим звук и доспех на таван воденице, кад тамо десетак уснулих људи. Сваки је у руци имао нешто, један крст, други нешто што је личило на мали колац, трећи крчаг неке течности, можда воде. Наједном се један од њих пробуди и поче да виче, да ли од страха или ко ће га знати, скочи да ме удари крстом да сам једва успела да се одбраним и испричам шта сам видела. Сада ми они објаснише да су заспали ту док су чекали да се вампир Жон појави, мртва девојка је била мамац, јер Жон заведе девојке, да им ружу на чији се трн убоду, он одатле исиса крв, а оне остају мртве, све док он не умре. Брзином и снагом стампеда они похиташе напоље за вампиром који на сву срећу није далеко побегао, ја потрчах за њима. Жона су пронашли у једној пећини у близини док је висио са ортацима. Проболи су га како сам касније сазнала глоговим коцем, натрљали луком и све потребно, осим поливања светом водицом лептирицу, крчаг је остао у воденици, јер нисам знала да је то био мој посао да понесем. На повратку у воденицу сазнала сам да они немају телефоне али да слободно могу да останем код њих и побегнем од стресног посла, проблема и гужве, баш пред саму зору стигли смо до реке. На вратима воденице чека нас до малопре мртва девојка, али у тај мах чује се одјек првих петлова, кукурик се понавља изнова и излова. Мало ми је требало да схватим да је то мој аларм, дефинитивно морам да променим звук. На позадини телефона смеши ми се лептирић. Среда и још једна непроспавана ноћ, шта ли ми тек доноси дан.

***

Прве реченице:

1.      Са гране је отпадало последње жуто лишће.

2.      Чула се шкрипа црвеног бицикла и новине су пале на праг наших кућних врата.

3.      Из кухиње је допирао мирис свеже печених медењака.

Катарина Перић: АБРАКАДАБРА

[Свака сличност са стварним збивањима је намерна]

Целу боговетну ноћ је тумарао и понављао да јесте. Зна, јер види. 

И баш кад је мислио да ће се одморити код Максима Понтића, премда му је једини задатак био да се редовно пере, они га послаше у ову овчарску забит. И, гле! Ево његовог новог господара где оштро замахује левом руком, шибајући свога путка. Но, како закон заповеда, овај се поклони и рече: „Блудан сам ти, господару! Прими ме као једног од својих слугу, јер је без тебе моја душа безвредна.“

Овај, готово не осврћући се на дошљака, рече помало незаинтересовано да је већ негде чуо сличну причу, али да неће бити на одмет да га прими, премда ће бити у правим рукама. „Ипак, ти знаш да је овде послушање највећа дужност“, настави господар озбиљније, „зато те молим да средиш мало ову ливаду јер нам ваља сутра рано овце шишати и вуну прати.“ И таман кад кроз узенгије провуче своје нове чизме од змијске коже што му жена поклони током летовања у Риму, осврну се као узгред и рече му да пита Јелу која јој од оне њене 2 врсте соли треба за хлеб, па да јој набави. „Она вели да су овце најситије кад се њега наједу“, додаде.

 „Мене ми, ја бих по твом стомаку рекао да она тебе држи за велику овцу, часни.“ На то се овчар насмеја и рече да је он само заогругљени оригениста у пракси. А, онда, као да се мало увредио, рече слуги: „На крају крајева, паметније би било да се опереш. Нећу да ми смрадом сутра растераш овце.“

„А оне су ми као миришљавије“, рече као за себе слуга.

А кад ујутру иступи слуга испред оваца, пастир показа жени на њега и каза да му је он десна рука. „Ма шта рука!? Сунце мило које нас је обасјало у овом оптимистичном есхатолошком тренутку...“, док је за време тог кукурикања слуга покорни понављао овчицама да нема разлога да тако узрујано блеје, да разуме да им је ово дан први, да их после чека обилна гозба за коју се домаћица постарала...И не доврши свој већ научен текст, једна му се стара овчица онесвести. Онај пастир брже боље притрча и крену да млати црним огртачем вичући „Талита куми! Талита куми!“, али би безуспешно. Досети се слуга, те га наговори да, по старој традицији напишу „абракадабра“ и окаче малој о врат. И нема сумње да је овај подухват овчарског фризера и дебелог пастира био успешан. Јер, ко би, за име слуге, могао посумњати у делотворност ових речи које вратише дух овчици. Мада, морао је касније признати дебељко да му није било сасвим јасно како то да њу оне његове речи нису оживеле, а Исусу је то одмах успело. „Мора да је имао јачу аргументацију коју су они његови писари прећутали или је Јаир хтео да се дигне помпа око његове породице“, тешио се, а ни помишљао није да је то због лоше процене старости овце.

И није много прошло, оверигаше се братски слуга и господар и потраја им пријатељство целу годину дана. Убрзо, осети слуга да се пастиру ближи време када ће одлепршати, те рече: „Тамо куда си кренуо, ја сам одатле дошао, а немам ради кога у твоме остати. Ваља ми тражити новог господара да ми буде слуга.“

Ево га где целу проклету ноћ тумара и гунђа да јесте. Зна, јер види.

***

Наслови (прве реченице):

1.      Је ли ово ЗИНГ или депресија 21. века?

2.      (В)иди!

Зорица Глишић: РАЗВОД

Ако неког волиш тешко ти полази за руком да увидиш границу између својих изневерених обећања и реалног проблема у љубави. Давне 1990. године А.П. се одлучује на развод брака, са пар испита на факултету и једногодишњим сином. Сазнавши за превару мужа бива скрхана и сломљена.

Кад су се упознали на њеној трећој години студија доживели су љубав на први поглед‚ али не и цео живот.  Од самог почетка њихове везе била је помирена са чињеницом да неће остати једина жена у његовом животу, јер како каже:  „Њихова прича је настала из једне необавезне   авантуре‚ већ је у том тренутку видела  да он никад неће бити само њен мушкарац”. Желела је тог октобарског јутра да верује у супротно‚ очекивајући да ће њихова прича трајати заувек. Међутим‚ како то бива ствар се отела контроли постали су једна душа‚ од једне ноћи дошли су до 365. чаробних. Упркос целокупној причи  увек се осећала разлика у емоцијама‚ он је био мајстор у прикривању истих.  Њен маркантан младић   волео је друштво жена‚ звала би га  Дон Жуан‚ у почетку је тај надимак био симпатичан док временом није постао гадан. Сећа  се својих суза проливених после његових касних долазака, у кафани је боравио  свакодневно. У тренуцима слепе заљубљености имала је обичај да  убеђује себе како је неће слагати‚ чекање нове  лажи постала су њена свакодневица. Ако ништа друго он је у лажима велемајстор!

 Сваке ноћи  чекала је  нов изговор‚  спремајући се да му утоне у загрљај‚ зрно пажње је тад било довољно да сваку лаж заборави. Тешила би себе како није женскарош и да му је она довољна‚ илузија је била њен бег. У току студирања остаје у другом стању, обоје су веровали да ће њихов однос учврстити рођење детета‚ што у почетку и јесте. Обрадовао се тај дан‚ убрзо је дошло до венчања‚ изговорила је „Да" и постала најсрећнији жена на планети. Упркос привидном променом њихова срећа била је кратког даха‚ баш као и све остало у његовом животу. Није умео да искаже љубав према јединој жени коју је волео‚ толико је био себичан да му није  ништа свето‚ уосталом навикао је  увек на помиловање‚ није се претерано бринуо ако би се она наљутила. Мислио је како увек све иде њему у прилог‚ није слутио да би се некад нешто променило. Људи се тако  губе‚ зар не?!

Након рођења сина бајка је престала А.П. као да се пробудила из сна‚ само што њеног принца није било- пожелео је нову занимацију‚  вратио се међу неке лаке жене јер му је она тако „тешка" досадила. Њима није морао да се правда ако закасни‚  иако пропусти  недељни ручак.  Све  више је остајала сама са сином, осећала се најусамљенијом на свету, друга жена је нарушила њихов брак‚ тако док је  будна чекала у тренуцима немоћи кривила је себе мислећи да је постала запуштенија  и тако  изгубила женственост‚ није увиђала да проблем није она. Временом је слика постала јаснија‚ идеализовала је нешто што је било далеко од идеалног. Једно јутро је схватила колико вреди и да љубав не може да победи све‚ олакшавајућа околност је била што је веровала да  ипак није на губитку она... Покупила је своје преостало достојанство и кренула путем слободе‚ било је то  исто оно октобарско јутро‚ само у овом случају са тужним завршетком.

У том тренутку тако   одлучна жена престаје да корача утабаним стазама које су јој пружале „сигурност"‚ свесна чињенице да ће изгубити себе бира нов пут‚ и жели да се избави из брачног троугла у којем само она бива повређена. Знала је да ће бити тешко одгајати дете без динара у џепу и подршке најближих, њена храброст јој даје ветар у леђа и одлучује се на развод брака. Бринући се за дететову  егзистенцију потражила је посао и стан‚ временом је тугу за браком победио осећај слободе‚ а време проведено са сином купио је осећај среће.

Развод брака јој  затвара  многа врата, дете остаје без фигуре оца, постала је самохрана мајка, без топлог дома‚ али  заузврат добија нову животну прилику и нов почетак за  изгубљену наду.  Средина у којој је живела била је нетрпељива према њој, желела је  да се отргне из патријархалног начина размишљања у којој је било наметнуто да буде покорна мушкарцу ради очувања брака. Зарад финансијске сигурности привид срећног  брака је био важнији од сопствене среће. Презимена богатих мужева су кључ за многе браве: положај, посао и прихватање друштва.

Ова прича могла би да тече у тужном тону, пуном меланхолије, горчине и безнађа...Међутим А.П. добила је нову шансу да започне другачији живот. Иако више није имала лагодан живот, добила је лавовску  снагу  да се избори за опастанак и донекле пристојан живот. Слободно време искључиво је поклањала сину, играјући домине и фудбал - постали су непобедиви тим.

Осуђујуће улице малог града постале су постоље победника. Прихватила је самостално да корача напред и тако бива захвалнија што је успела да постане узорна мајка и њихов живот претвори у бајку.

***

Прве реченице:

1.      Ти мислиш да си другачији...

2.      Осмех је универзална комуникација.

3.      Бежала је од њега‚ исто тако и враћала.

Anica Subotić: ZLOČINI NA PLATNU

Berlin, 2003.

Počinje šesta simfonija Gustava Mohlera. Hans se okreće oko svoje ose u potkrovnom stanu od dvadeset kvadrata. Taj stan u kome je živio trideset godina,  čiji je enterijer u potpunosti zaboravio, vraća mu sjećanja na duboko potisnutu prošlost. Sa njegove lijeve stane se nalazi slika na kojoj je počeo da radi prije šesnaest godina. Sa desne strane, na zidu, iznad kreveta, gleda u pet slika naslikanih svojom rukom. Svaka slika predstavlja monstruozno ubistvo koje je počinio.

Hans je počeo da slika svoju šestu sliku, svoje posljednje isplanirano ubistvo, nekoliko sati prije nego što je uhapšen. Zbog prerezivanja grkljana dugogodišnjem prijatelju Hans je zatvoren na šesnaest godina. Taj zločin je njegova peta slika koja bi mogla  podsjećati na Munkov Krik.

Tokom šesnaestogodišnjeg zatvoreništva ubica je pronašao vjeru. Doživio je preobraženje. Kao nov čovjek, posvećen Bogu i molitvama, izlazi na slobodu, dolazi u svoj stari stan i susreće se sa svim onim što je pokušao da izbaci iz svoje podsvijesti.

Slika broj jedan predstavlja ubistvo dječaka u rijeci. To je prvo Hansovo ubistvo koje je na platnu predstavio kao jedan lijep ljetnji dan, sunčan, sa jarkim bojama. Tijelo udavljenog  dječaka u toj rijeci izgleda kao mrlja na platnu. Maleno, sitno, nebitno naspram ljepote prirode. Gledajući u tu sliku ne može se ni shvatiti da ona predstavlja jedan monstruozan zločin koji je pokrenuo niz daljih ubistava.  

Druga, vatreno - crvena  slika ovog psihopate priča priču jedne osobe koja je živa polivena bezinom, a zatim spaljena. Ova slika Hansa podsjeća na užitak sa kojim je slikao uz širok, zloban osmijeh kakav imaju sve psihopate. Na slici se ne može raspoznati da li je to bilo tijelo žene ili muškarca. Predstavljeno je kao crna silueta, opet mnogo manja od vatre koja dominira platnom.

Počinje kiša praćena grmljavinom dok Hans izbezumljeno gleda u svoj treći zločin. Miješaju mu se sjećanja iz života prije zatvora i onog kakav je vodio u zatvoru. Koljena mu klecaju. Ne može da vlada svojim osjećanjima. Tuga, krivica i bijes ga prožimaju. U glavi mu je buka. Krici žrtava su sve jači, slike zločina mu prolaze pred očima velikom brzinom. Stalno se smjenjuju i ponavljaju, nekontrolisano.

Treća slika, slično prvoj, sadrži mnogo crvene boje, mnogo krvi, i jednog čovjeka izbodenog nožem u stomak. Po njoj se vidi da je žrtva više puta ubodena. Vidi se da je mučena i puštena da iskrvari do smrti dok je Hans u oči gledao zabadajući polako nož u stomak.

Buka je sve glasnija. Slike sve brže prolaze Hansu pred očima. Skoro do potpunog crnila.

Scena silovanja, koja podsjeća na onu iz filma Nepovratan, na šestoj slici Hansu vraća sjećanje na jednu nepoznatu ženu. Zločin je počinjen u mračnom podzemnom prolazu, baš kao u filmu. Tek nakon što je žrtva izmučena, ubijena je lomljenjem vrata. Nastala je ova slika kao dokaz tog svirepog ubistva. Naslikana jarkim bojama, kao i sve predhodne.

Hans završava šestu sliku nakon šesnaest godina. Crno – bijela je. Na njoj je naslikan obješen muškarac u potkrovlju svog stana od dvadeset kvadrata. Kraj Mohlerove šeste simfonije.

***

Naslovi

1. U mojoj koži

2. Stid i slava

Vanja Popović: SRCE VITRAŽA

Imaju pravo, sve je staklo. Krhko i lomljivo, ali u duginim bojama. Ipak staklo. Sve. I ljudske kosti,  i ljudsko srce, i mačevi. Pobeda i želje. U crvene odore tvoje kose upleo sam oštricu mača i obećanje. Ti gledaš blago, ali ne blagonaklono, baš kao po običaju. Celivaj me blagoslovom, jer ovo koleno svijeno je samo tebi u čast. Borim se za tebe. Čekam blagoslov. Ali, on se lomi negde iznad moje glave i nikada ne stiže do mog čela. Staklo, kažem ti. Eto, čak i milosrđe biva slomljeno.

Drobno je sve, zar ne shvataš? I ove boje što se vrte i vrzmaju oko nas, pa i mi sami, iluzija smo dokonog oka. Onaj sa ulaza ne vidi ti kosu, već samo kraljevski plavu kapuljaču, ali ja znam da tvoja kosa uopšte nije čedna. Ona prkosi njihovim nadama. Crvena je. Baš kao i moje grudi dok izdišem na polju. Ali, ja klečim i klečaću večno i nikada u taj boj neću otići. On je samo u njihovim očima. I, premda celi, pred njima mi se raspolućujemo u hiljadu drugih slika koje nikada nismo bili. Jer, sve je staklo. Dobro, nešto je i metal. Da ograničava i štiti, predvodi i grli. Nešto je i metal, da povezuje i brani. Čak i da napada.

Obgrlio sam ti kolena. Možda jedino tako shvatiš da ležim pred tobom. Jer, ti me ne vidiš, iako oni to misle. Mi znamo da me nikada nisi ni pogledala. Ti, svega dostojna! Metal tvog ponosa jači je nego staklo mojih egzaltiranih suza. I mi ćutimo. Premda, otvorenih usta, spremnih na molitvu.

Staklo i metal. Metal i staklo. Sve je od toga sazdano. Čak i nas dvoje. I tvoje oči, koje blagosiljaju sa osudom i ja, koji sve radi tebe činim. Tifani, rekao sam. Sve činim radi tebe, Tifani, ti si moja gospa. A u istom smo hramu. Ćutala si, a ja sam plakao. Jednog dana proždraće nas plameni, srušiti kamenje. Ubiću te, Tifani. Proburaziću te svojim mačem gneva, jer čekanje zna da potraje. Ali, ja ću biti mrtav. Ti ćeš nastaviti da živiš. Jer Gospe nikada ne umiru. Raspršićeš se u hiljadu komadića i pljusnuti sa neba, kao kiša. Pašćeš po svima njima, a oni će zaplakati rad svoje surovosti. Gospe nikada ne umiru, zapamti. One u svom zagrljaju ponesu i dobro i zlo večnosti. One u svom sećanju ponesu oproštaj i lepotu, da izrastu veće. One uvek prežive. Tebe će pretočiti u tvoju bit. Opet ćeš biti staklo. Staviće te, možda, u mozaik. Znaš, staklo teče, baš kao što oblaci teku nebom. Ono se lomi na sitne komadiće, ali nikada ne stiže do stadijuma nestajanja. Njega, kada se prolije, moraju ili da pokupe da bi ga uništili, ili da od njega načine nešto drugo. Sa metalom je drugačije. On uvek prvi zacvrkuće u plamenu, a na kraju se pretvori u toplu kašu, u ono što nikada nije bio.

 Sve su to borbe koje se vode, bez smisla. Grobovi se otvaraju, a iz njih niko ne izlazi. Dodeljuju se počasti- za surovost. Plemenita su samo srca onih, koja kucaju u našim krvavim rukama. Ona su čista kao drago kamenje, a naše su ruke pune blata. A mi smo pošli. I sad nema povratka, jer smo zamrznuti u trenutku. I zato ova bitka traje vekovima, da nikad ne počne. Spreči je. Ćutiš dok nas oni gledaju jer znaš da je samo ono što je ranjivo istinski večno. A ti i ja smo slomljeno staklo i ne prestajemo to biti.

Svetlost koja nas je pomilovala po licima nije bila sunčeva. Bila je to vatra. Deni, Deni, šaputao je plamen. A ja sam umirao, svim silama želeći da to bude tvoj glas.

***

Prve rečenice:

1.Imali smo mi i lepih noći, Vladimire.

2. Bila je samo šest minuta starija od nje, a svojom prevlašću stvarala joj je tolike probleme.

3. I tada su patuljci izašli iz svojih kućica-pečuraka.

Glorija Madžarac: ŽENA

Volim decu, ali samo onu koja se ne ponašaju kao starci. Volim starce, ali samo one koji se ponašaju kao deca. Ne volim ozbiljnost, a nikada nisam znao biti neozbiljan. Smatram da mrtve ne treba zaboraviti, ali izbegavam da ih se sećam. Ne volim skrivanje ljubavi, a nikada nisam znao da je pokažem...

 Moja prva žena zvala se Poezija. Bio sam veoma mlad kada sam je upoznao. Ona ne zna da sam je voleo. Ona ne zna šta je učinila za mene. Ja za nju nisam učinio ništa. Ja sam nju samo sanjao. Ta žena, ta Poezija, imala je širok osmeh i bila je sinonim za Tamu. Ta Tama čuvala me je od svetlosti, pomračivala moj um i hranila moje telo. O, kako ga je samo hranila! Pohotno, krvnički rastrojena zarivala je zube u moju kožu, nazivala me pogrdnim imenima, mazala svoje sokove po meni dok je stiskala zube od besa. Bio sam joj potpuno potčinjen, tako mi je pružala osećaj sigurnosti. Ta žena, ta Poezija, igrala je na drvenim daskama, lepo govorila i bila je sinonim za Muzu. Ta Muza je dolazila godinama u moje snove, prosvećivala moj um i iscrpljivala moje telo. Budio sam se umoran, izmožden i mokar. Uvek nedorečen... Gledali smo filmove, pio sam njenu kafu, ležao u njenom krevetu, ali to nije bila ista žena. To nije bila moja Poezija. Tada sam iskreno morao da slažem onu prvu polovinu te moje prve žene i da joj kažem da je ne volim. Nadao sam se da ću se osloboditi ljušture i da će mi ostati samo Poezija. Međutim, oterao sam ih obe. Ako Poezija Muza želi da se vrati – prihvatiću je oberučke. Ako Poezija Tama nameri da se vrati – ne treba mi. Ja imam drugu ženu! Tako joj prenesite, Gospodine.

Ta druga žena u moru drugih žena je moja, jedna, jedina, žena. Volim je. Volim njene grudi kada joj je hladno, volim njene grudi pod oblakom pare dok pravi večeru. To su različite grudi jedne iste žene. Svake noći na njenom telu se pojavi nova oblina koju izvajaju moje ruke dok klize preko naježene kože. Njene slepoočnice mirišu na Toskanu. Ona na levom dlanu, u obliku tamne mrlje nosi Oreol kom je moja majka dala ime pri mom rodjenju. Dok peva pesme za nas dvoje njen glas je u boji šafrana. Njeno slikarstvo je moj odraz u ogledalu. Naspram mene, ta žena je kao Ajfelov toranj. Visoka, stamena, ponosna. Pa ipak, ove noći, dok ovo pišem ja strepim za tu ženu. Nikada je neću napustiti. Ona je amalgam svih mojih misli i potrebna mi je kao što je vojnik potreban svojoj zemlji. Moja žena je jedina stvarna. Moja jedina žena zove se Književnost. Ako je ikada izneverim – sudite mi! Ali mi, molim Vas, sudite kao muškarac muškarcu, Gospodine.

***

Rečenice:

1.      U večernjim časovima slovo „F“ na tastaturi me je podsećalo na masturbaciju.

2.      U našoj kući, među porodičnim albumima na fotografijama su bile sve porodice, osim naše.

3.       Morati napisati – kakva nesreća za pisca.

Dušan Karabasil: ALTAMIRA (+30% gratis od priče PPP + neka baljezganja)

Tako je oduvek bilo. Plašio se da izlazi sam po noći iz pećine. Uvek je on bio taj kojeg bi poslali da donese granje neophodno za loženje vatre u hladnim noćima, ili kada bi se između dva sna pripremao obilan obrok. Sve bi bilo unapred pripremljeno za drugu večeru, osim komada drveta, grančica, lišća i ostalog zapaljivog materijala. Iznova je zaboravljao svoj zadatak tokom dana. Nije da je imao pametnija posla, ali takoreći bio je jedan od onih što nisu skloni disciplini. Voleo je da luta bez cilja. Budio bi se sa još uvek svežim slikama iz sna i ni na kraj pameti mu ne bi bilo da nešto nije u redu. Tek kada bi mnogobrojne oči sevnule ka njemu, zahtevajući žrtvu od mladog saplemenika, razumevao bi situaciju u kojoj se nalazi. Kada bi neko izmumlao određeni problem koji je trebao da se reši u okvirima plemena, zna se, prvo bi gestikulirao u njegovom pravcu. Uostalom, zajedništvo je ono na čemu se zasnivao opstanak plemena, pojedinac je imao jasne obaveze pred sobom koje bi svakodnevno ispunjavao na opštu dobrobit. Njega to nije interesovalo. Zajednica, uopšte. Interesovale su ga slike. Prezirao je oči dlakavih proždrljivaca i drugu večeru. Umorio se od svega toga, njegova mlada pleća nosila su na sebi teret nekoliko puta veći od onoga koji su mogla da izdrže. Zadatak bi, povrh svega, neretko morao da obavi sam, bez pomoći iskusnijih i odvažnijih saplemenika, kao što je slučaj nalagao jedne praistorijske večeri. Znao je šta mu je činiti, ali nije bilo lako. Kremen u jednoj ruci, baklja u drugoj, korak po korak, sa svakim sledećim nesigurnost je rasla u njemu poput guliverskih senki na pećinskom zidu. Tešio se. Ako ništa bar neće morati da sluša jebeno mumlanje saputnika. Toga mu je preko glave. „Ko je danas koliko pojeo i popio, ko je koga obalio iza pećine dok su ostali bili zaokupljeni dnevnom rutinom. Mu-mu-mu, ga-ga-ga, gu-gu-gu. A gde su tu slike. Da li je moguće da niko od ovih kretena sa razjapljenim očima i vilicama ne vidi slike. Pa one su svugde. U snovima, u plamenu vatre, u očima, u zemlji, na nebu i na kori drveta. Da li oni uopšte mogu da čuju sebe? Da li mogu da se vide kada čačkaju nos, grickaju nokte, kako se češu tamo gde ne bi trebalo pa onda istim tim prstima jedu hranu. Naravno, tu i tamo, poneka pojedena slina iz nosa ne može da škodi. Ali treba to raditi diskretnije, sa merom. Pa homo sapiensi smo, pobogu. Zna se neki red valjda. Ili recimo onaj najglasniji mumlavac, bradati mamlaz, što krišom miriše tuđe guzice. Pa taj nije ni na nivou homo erectusa, jadnik. Trebalo bi ga poslati nazad u močvaru iz koje smo se uzdigli, pa neka miriše, nek se nadražuje. Ali, da ne dužim previše, čeka me opasan i neizvestan put. Pored toga, ne želim da se ovo pretvori u ispovest jednog troglodita. Bitna je priča, bitne su slike, treba zaboraviti idiotske saplemenike.“ Ta noć je bila sve, samo ne kao neka druga noć, dosadašnja ili buduća. Tu su se rešavala neka ozbiljna pitanja. „O, veličanstvena, nesaglediva noći, ti koja si oduvek bila misterija, divno je mleko što poteče iz tvoje sise itd.“ Naravno, troglodit to ne zna, ne mari on za poeziju. To su za njega potemkinova sela. Kao kada bi se našao na semaforu nekog velegrada. Ili kada bi, kukavac crni, seo za kompjuter. Ipak, budimo ljudi, iako smo mutirali u nešto drugo. Pružimo mu šansu. Ne gurajmo mladost sa litice koja vodi pravo u pakao. Neke priče imaju srećan kraj. U pitanju je čovečanstvo. Kuc-kuc, dobro veče, ko je? Istorija. Šta vam treba? Mladosti i noći, stara sam već. Mada, može i bez noći. Dosta toga u vezi sa mnom je neosvetljeno, ne treba mi dodatnog mraka. Mladi momci, zapravo, to mi treba, pride i devojke, stasite, bremenite, napravićemo već neku zapršku od toga. Ipak, nećemo nasedati na već viđene fore lukave starice. Ili hoćemo? Ne, ne. Sedi tu baba i ćuti. Imaš pravo da se braniš ćutanjem. Sudiće ti se po pravdi božijoj, ali i zemaljskoj. Da, da, pravda postoji, upravo ćeš biti podvrgnuta njenom procesu koji je spor ali dostižan, ti keso skvrčenih čvaraka. Porota je u sastavu: homo sapiens, homo erectus, homo habilis, neandertalac, australopitekus, pripadnici izumrlih i progonjenih naroda, pripadnici izumrlih i ugroženih životinjskih i biljnih vrsta, jedna ameba, primerak mušice, jedna svraka kao predstavnik dinosaurusa (pošto reprezentativni primerci ove vrste nisu mogli da prisustvuju suđenju iz objektivnih razloga – veličine zgrade u kojoj se sudnica nalazi), jedan kepec koji u poslednji čas utrča u sudnicu i sede pored svrake, pojedina sasečena stabla iz raskrčenih šuma, po par zatrovanih kapi iz svakog okeana, Georg Trakl, Robert Openhajmer i đed Milisav iz Plužina (takođe istorijska ličnost). „Slušaj sinko, može li neka nagodba, pa nećete valjda mene ovako staru u bajbokanu...Tišina! Mir u sudnici. Kao najstariji i najelokventniji predstavnik porote, koji se ne izražava fotosintezom, prelivanjem, talasima, kricima, naučnim stilom, niti u metaforama, uvodnu reč ima đed Milisav. „E pa ovako, časni skupe, da počnemo. Reci ti meni stara, sećaš li se, a sigurno se sećaš, onomad kad...“ Premalo je vremena za sve što treba reći, za svaku priču ispričati. Prebrzo se živi. U tom duhu obaveštavamo Vas da je naša gratis ponuda istekla. Troglodit je već na izlazu iz pećine, silovit vetar ga zanosi unazad, on jedva uspeva da održi ravnotežu. Sa bakljom može sad samo da se slika. U stvari, ne može ni to. Šipak selfi. Ostao mu je kremen, tačnije još malo kremena u ovom njegovom...Ali to nije ta pesma. Ne, ne, ne. Iako oduvek postoji samo jedna jedina pesma koja uraganski huči kroz vekove. I onda kad smo bili veličine crnog ispod nokta, i onda kad se troglodit šunjao sa močugom za pasom, i onda kad je Hanibal terao slonove po planinama, i onda kad su đavolovi šegrti marširali sa visoko podignutim rukama. A šta su tad radili Janko, Petar, Marko? Ko to zna. Prokletstvo čovekovo, ili baš njegova najveća sreća je u tome što božji stereo sistem harmonično funkcioniše samo u nultoj dimenziji, tako da nam ostaje da se kakofonijski brčkamo u močvari naše tri-četiri dimenzije, osluškujući simfonijske otpatke nulte dimenzije koji naizmenično procure kroz rupe u močvarnom sistemu (greške), nadajući se danu koji mora doći, kada ćemo zagrliti brata i sestru, prvog do sebe, i pevati skladno pesme ne Petra Graše, već njegovog zeta (muža od sestre od strica) koji je mnogo bolji kantautor. Dosta je bilo baljezganja, na redu je ono pravo. Naime, troglodit uspeva da izađe iz pećine. Držao se spoljašnje strane pećinskog zida i koračao lagano uz liticu. Svako ko je ikada bio u Altamiri zna da se na oštroj uzbrdici zdesna po izlazu iz pećine mora biti obazriv. Shvatio je i on to, zapisano mu je u genima velikim slovima. Preci su žrtvovali svoje živote kako bi troglodit sada znao da ne sme da se zajebava po izlasku iz pećine, pogotovo kad ovako jako šiba vetar. Da ne govorimo o tome da pred sobom nije mogao ništa da vidi. Na čistini vetar još jače udari. Kao da to samo po sebi nije dovoljno, crna titanpuma mu pređe put, takoreći pretrčala mu je preko očiju, ali njegov duh nije klonuo, naprotiv, on tri puta pljunu i zaigra ritualni ples na mesečini. To ga donekle smiri i okrepi stanje njegovog duha, samim tim i tela. Vetar je raznosio grane, lišće, sve ono što je trebalo prikupiti. Crni udes se okomio na troglodita. Nema baklje, nema sreće, vetar sa svih strana svira, crna titanpuma trčkara okolo. I tada nastade čudo na pervertiranoj elipsi u nezainteresovanom svemiru , jedno od onih koje se retko viđa, ali kakvo se svakodnevno događa. Procurelo je nešto, počelo da curka kroz močvarne kanale, da rasteruje oblake, i sa neba zazvuča fantastična simfonija, kakva se nije odavno čula sa te uzvišene pozornice. Vetar se zaustavi, kao da nikada nije duvao po ovoj pustoj zemlji. Sklad je nastupio, gotovo savršen trenutak. Odmah potom, troglodit je na nebu mogao jasno da vidi ranjenog bizona od sazvežđa koja su isijavala iste poruke već milenijumima, kao i najrazličitije oblike sazdane od svetlosti. Ali čini se da je jedan padajući asteroid probudio iskru iz koje se rodila ideja kod pećinskog čoveka: „Slike mogu da se kreću!“. Kada su prve impresije popustile, potrčao je brže-bolje ka pećini, zaboravljajući zbog čega je uošte došao na čistinu. Nije mario za apsolutni mrak koji je ponovo obavio špilju, ni za to što ga jedan pogrešan korak vodi u provaliju. Više sile su upravljale navigacijom. Po prvi put izronio je jasan plan iz tame njegovog bića o tome šta će da uradi sa slikama. Nacrtaće ih na zidu pećine, tako da i ostali mogu da ih vide. Kakav plemenit gest ovog mladog čoveka! Kada je stigao natrag, prvo je dobro očistio zid pa odmah zatim prionuo na posao. Crtao je danima, noćima, bez prestanka. Zaboravljao je na zadatke, zauzvrat je dobijao batine kao podsećanje. Močuge su izbrazdale njegovo dlakavo telo. Oglušio se o pravila zajednice, kazna je usledila, ali slabo je on za to mario. Njegov um je levitirao u višim sferama postojanja. Ni loše osvetljenje nije moglo da ga spreči da se umetnički izrazi. Dovijao se na različite načine kako bi završio svoje monumentalno delo. Zaboravljao je da jede i spava. Jedino što mu je bilo važno to je da li će imati dovoljno mangana, hematita, lapora, kvarca, čađi, uglja, krvi, smole, masti i vode. I još: crna, žuta, crvena i smeđa. To je bio njegov svet, u kojem se osećao sigurno kao u majčinoj utrobi. Kada su ostali videli šta pokušava da uradi, pridružili su mu se u njegovom poduhvatu, želeli su da pomognu, tačnije bili su namazani, hteli su da se „ugrade“, ali kako to obično biva više su mu odmagali, nego što su mu pomogli. Jedini koji su istinski razumeli njegovu umetnost bili su žene i deca iz plemena (treba imati u vidu da su to praistorijske žene). Ostali su bili tu iz mode ili dosade. Kao što se može zaključiti muškarci su oduvek bili glupi i povodljivi (opštepoznata stvar), odnosno voleli su da jedu vreme (još od praroditelja Adama), dok su se žene proglupile protokom vremena ili starenjem istog (koje je uvek identičnog doba, odnosno bez doba), tačnije starenjem roda, otupljivanjem. Na kraju, pećinski čovek je bio zadovoljan sa urađenim, jer pobrinuo se da njegovo delo bude dugotrajnije, svakako i kvalitetnije, od većine „ozbiljnih“ slikara, pogotovo onih modernih, čak je i Pikaču to rekao. Vetar je opet duvao, materijal za potpalu i večeru se sakupljao. A ono što je ostalo posle svega toga je svakako vetar, materijal za potpalu i večera. Ali i slike. U pećini.

***

Naslovi:

„Durmitor 2075.“

„Krv i mleko“

„Crnorizac“

Марија Гагић: ИЗГУБИЛИШТЕ У ЛАВИРИНТУ МИСЛИ

Ја сам Нико. У своје слободно време, али и свако друго, по природи неслободно, не радим ништа. То траје данима, недељама, а некад и по месец дана. Депримира ме фебруар. Онда, деси се Нешто. Мени јадном деси се (деси!) Нешто. Након тога, постајем Неко, и тако данима, недељама... Никада не догурам до месец дана. Волим август само зато што је далеко од зиме. Не волим када морам да ти појасним шта говорим, не причам у шифрама.  Види овако: то моје Ништа није и никада неће бити слично твом Ништа, а то је за мене, увек, Нешто. Знаш ли да је то велики парадокс, да човек не може да „не ради ништа“. Увек се нешто дешава. Константно мора да мисли, мисли, мисли...да својим мислима одржава свој полупокварени механизам организма, иначе-може да се поздрави са животом. Мртви не мисле, или бар ми живи тако мислимо. Или смо – ми мртви, они – живи. И човек мора да мисли... Именица: мисао. Множина: мисли. Кога је, уопште брига за туђе мисли. Чему мислити и зашто мислити. Чему те настране креације мог нездравог ума, који болно пати у грчу тог нелепог, несрећног тела. Чему та нагост и огољеност емоција.  Или сам овакав због њих? Не, овакав сам јер емоција нема. Да, емоција је нема. Она се не чује.  И даље ти то ништа не говори? Па како да ти покажем, ако закључујемо да их немам. Жао ми је. Што те мучим. Делом, не бих желео да је то тако. Делом, највише од свега управо то желим. Али и сам уживам мучећи себе, непрекидно. Цепам, раздирем своју утробу. И коме сам добар, овакав? Сузе, и кријеш лице...али зашто?

Три сата ћутања.

Опрости, драга, ја то заиста не мислим. Чујем себе како понављам. Али, у себи. Не изговарам. Ти то никада не чујеш. Ја сам протраћио три живота, не један. Ти си се нашла на путу и ја сам те појео, као нестрпљиви вук Црвенкапу у шуми, кога не занима где си се упутила и где бака живи. За моју причу, то није од значаја. Сутра нећеш постојати. Ниједна моја књига неће обележити тај, најлепши од свих, мистериозни нестанак. Ниједан чланак у новинама неће ти бити посвећен. Нико у твојој околини неће приметити да нешто у теби недостаје, да се преселило, и оставило места једној болној, кишовитој, потопној успомени која те пече као краста на кожи коју изнова кидаш и гулиш сваки пут, а рана - она не зацељује. Ти ћеш знати: не умире се само једном. Знам, знам о чему говорим. Имао сам целу деценију мрака, тишине и смрада мртвачког покрова које сам ја гулио са себе. (Због тога ова мува лети око моје главе, упозорава те, а мени не допушта да заборавим.)

Нерадо се сећам лепих тренутака. Да, у праву си, можда и нисам. Нормалан. То је зато што, не само да уживам док патим, већ сматрам да је патња једина постојаност у прошлости, садашњости и будућности од које не можеш побећи и којој се, у највећем лудилу, увек можеш вратити и пригрлити је. Она једина чврсто узвраћа загрљај. Срећа нема ту моћ и не успева јој да ме заувек преобрази у оно моје нешто, у оно што ти мислиш да је лепо, топло, миришљаво и лако вољиво. Она је лажна и она лаже. Бол је стварна и не претвара се. Не могу рећи, иако прихватам бол и патњу пре него срећу и задовољство, да не сањам о само једном моменту у читавом времену и универзуму, у којем ће моје мисли бити тише, а препуштеност Животу - већа. Да, па и ја сам од крви и меса, када већ не мислиш да сам Човек. Мрзим бол. Данас не волим да патим, ево данас- данас бих могао и да те волим, као никад!  Истина је да не желим себе другима. Али са тобом (кајем се! сувише си нежна) бићу себичан. Мало те жалим. Да, да, јеси, лаковерна си. Мени се данас не сме веровати. Ни  данас, ни за три дана. У шта онда верујем, питаш, када хулим на срећу, љубав, на оно што ти називаш богом, правдом, сунцем (можда ипак, бог-сунце), у шта верујем, у шта, у шта, у шта? Импулсивно, знам али ћутим. Одговарам секунду раније него што то желиш да чујеш.  Могу, као из топа да ти одговорим: верујем у... Ћутим и чекам. Посматрам те. Правећи да се много занимам оним шта видим, посматрам зид и ону малу пукотину у њему која, клизећи ниже, бива шира, упија мрак у себе и нагло престаје у контакту са сенком. Посматрам прозор и осећам под трепавицама сумрак. Посматрам твоју руку која се нервозно игра по глатком наслону фотеље, ту испред мене, и њену сенку, у заносном плесу на зиду који гледа дубоко у мене. Изненада, приметих колико си лепа. Кажем, ношен огрмном жудњом да те отрујем још више: Верујем у слободу сношаја.

Сутрадан, незадовољан написаним, бацам хартију. Пишем поново: Ја сам Неко.

***

Три наслова:

1.      Чудо је

2.      Мрља на хаљини

3.      Спаљено сећање

Тијана Ненадовић: РАЗГОВОР СА ТЕРАПЕУТОМ

– „Kако се осећаш са њим“? – упита терапеут.

–„Већину времена својом.“ – одговорила сам.

–„А остатак“?  

–„Као да ова ја упознаје другу ја са собом“

Терапеут ме забринуто погледа.

– „Можеш ли ми објаснити то“?

–„Све изгледа сасвим нормално до оног тренутка када схватим да не познајем себе. Он чини да истражујем нетакнуте делове и да будем права, најбоља верзија себе.“

–„Мхм. Шта то буди у теби“, наставила је. „Које емоције најчешће осећаш“?

–„Све.“ – одговорила сам.

Терапеут устане и прошета се до једне полице са књигама. И из једне фасцикле извади гомилу папира и изабра неколико. Након тога, са полублагим осемхом приђе ми и показа слике неких људи који су се смејали, плакали, били уобичајени или намргођени, бесни, уплашени...

Смирено ме је посматрала. Након неког времена поновила је питање.

–„Шта буди у теби“?

–„Све.“ Одговорих.

–„Да ли би могла да објасниш“?

Да објасним? Како то да јој објасним? Остала сам дуго да гледам у слике и размишајући како ме помисао на њега узбуђује.Како сам бесна када греши и да бих му у тим тренуцима разлупала кола, развалила стан и поцепала одећу. Пољубила. Или можда опсовала. А у неком другом моменту сам равнодушна и не осећам ништа. Није ли чудно. Јер се и ја питам како успева да пробуди сваку емоцију коју видим на сликама.

Погледала сам у терапеута, „Уморна сам, желим да идем кући.“
Она ме умерено погледа, затим скупи слике које су биле раширене испред нас, полако их сложи и одложи на место.
–„Можда Вам је потребно мало времена да размислите.” – рече терапеут.

Задржала је дах и поглед од пар секунди, па убрзо дода „Размислите о томе до следећег пута.“     И благо се насмеши.

–„Довиђења.“

–„Довиђења.“

Ове сеансе су бескорисне, помислих док сам затварала врата. Зар је већ прошло сат и по.
Зар је ово још један у низу пропалих уторка. Хладно је. Ставила сам руке у џеп и размишљам... Можда би било боље да купим пса. Или паклицу цигара. Да прође време док чекам...

***

Прве реченице:

1)      Она која ме је толико пута сломила, а ја и даље трагам за њом.

2)  Бежиш свакодневно и од свега, а не капираш да не можеш да побегнеш од себе.

3)  Никад нисам заборавио дан када је ћутала и гледала ме непомично, као да је хиљаду и хиљаду речи стало у њеном погледу.

Татјана Јекић: ДЕЧАК ЛЕПТИР

Понекад на човекову душу падну тешке мисли и питања о неправди која у животу снађе невина бића. Таква осећања безнађа знају да се увуку у човека и створе безброј питања, али такве помисли које се шире и трују својом горчином треба одагнати јер су многе ствари сакривене од људи у овом животу. Живот није праведан, али постоји нешто много важније, јер се на сваком крају рађа нови почетак и све долази на своје.

Било му је дванаест година и уместо да заједно са својим друговима седи у школској клупи и стрепи од ситних дечијих проблема, овог дечака мучиле су веће бриге и неспокоји. Тог октобарског јутра пробудио се раније него обично. Хладан јутарњи ваздух увукао се у мрачну болничку собу. Свестан да родитељи још увек нису пристигли, дечак устаде да затвори прозор, али чим је направио први корак осети добро познати, мучан бол пуцања пликова и рана које крваре. Тихо зајеца, јер зна да мора да буде храбар, и загледа се у даљину. Сетио се јучерашњег разговора мајке са доктором који није могао да чује, али је приметио промену на својој мајци. Више није уочавао ону искру и наду која је, упркос свему, горела у њеним очима ових дугих дванаест година. Најгоре од свега било је то што је и он осећао да се живот у њему полако гаси. Био је уморан од свега и узалудни су били покушаји родитеља да га увере да није крај и да се треба борити. Чему све то? До чега би довела та борба? Било му је доста патње, уморио се од бола и оног мучног осећаја приликом пуцања коже када би направио и најмањи покрет. Из тих мисли прену га шарени лептир који је слетео на прозор. Ах, лептир! Колико се само пута сусрео са том речју последњих година. Он, дечак лептир, ког ретка болест прати од када зна за себе, посматрао је лептира и дивио се његовој лепоти, несвестан да та лепота није ни прићи доброти коју он носи у свом срцу.

Бољи живот од овог који има он није ни познавао. Никада није успео да потрчи без оштрог бола који би уследио. Дан није могао да прође без превијања рана и оне проклете муке која би обузела његово нежно дечије тело приликом превијања завоја. Као да и сад може да осети бол који се стварао. Сузе би саме текле и није могао да побегне од јецаја којима је молио мајку да прекине. Највише су га болеле мајчине сузе које би уследиле након превијања. Иако се трудила да буде јака, дечак је осећао мајчину тугу изазвану немогућношћу да му помогне и олакша бол. Сваку његову патњу она је проживљавала као своју. Чак би и нежни загрљај мајке повредио његово крхко тело које је прекривено ранама. Знао је да мајка пати сваки пут када чује његове сузе и вапаје, зато се и трудио да буде храбар и утиша своје муке охрабрујући себе да ће све проћи онда када лек буде пронађен.

Разгледајући по соби, поглед му паде на кашу која је стајала крај његовог кревета. Сетио се како је једног дана пожелео да поједе кекс, иако је знао да то не сме. Сузе су му навирале на очи јер је и сада могао да осети оштар бол који је прожимао његово тело након покушаја да проба кекс који су јела сва деца. Његова жеља да појури за лоптом никада није била остварена. Знао је дечак да је то немогуће и да срасле красте не би дозволиле чак ни то. Бол која би уследила након тако ситне ствари следила би дечаку крв у жилама, а онда би таква жеља нестајала из његове свести. Своју тугу због детињства које је имао чувао је у себи јер није желео да растужи своје најмилије.

Све што је дечак зажелео тог октобарског јутра био је мир и живот без бола, могућност да трчи, игра се, буде срећан без болних мисли о кожи која пуца и ранама које тако силно боле. О прозоре је ударала киша, сасвим тиха као и његово биће. Дечак погледа у небо и помисли како је било доста. Дошло је време да дечак лептир рашири своја крила и крене у пространство.

Не, тог дана на небо није одлетео дечак лептир, на небо је отишао анђео који је бојажљиво корачао земљом. Својом добротом отишао је на неко боље место где су све патње које је проживео избрисане. Сада један насмејани анђео трчи без страха и бола.

***

ПРВЕ РЕЧЕНИЦЕ:

1. Марија погледа у свежањ поред кревета, погури главу и заплака.

2. Младић је стајао над водом и премишљао се.

Јелена Весић: СУТОН

Враћао се кући из престонице након два месеца. Журећи да стигне на аутобус како би што пре побегао из ужурбаног града пуног смога и лица без осмеха, прекорева себе јер се опет враћа у сутон. Увек у путу ухвати свој поглед залепљен у даљину онда када дан постаје ноћ али још увек није постала. Поново је дозволио себи да путује баш на том прелазу који је из неког разлога у њега уносио немир. То је пут једног дана у сопствену смрт, а он у том убијању као да учествује гледајући како тама побеђује светлост.

Одмах по изласку из аутобуса, као по навици, скреће поглед на смртовнице закачене чиодама на стари храст. Мрзео је тај свој обичај, али му никада није могао побећи. Увек му је нека чудна радозналост нагонила мисли на то ко је нестао заувек док он није био ту привремено.

Једна се истиче - плава је. Срце му убрзано куца, као да му је у неком забаченом куту мозга одјекнула мисао да је можда и сам мртав јер плави оквир најнепожељније хартије алудира на смрт младе особе. Познато име, још познатија фотографија.

Обавештавамо родбину и пријатеље да је наша драга...

Срце удара све брже, слова на смртовници почињу да губе своје обрисе у благој магли папира, а међу њима се види и по која црна искра која убрзо нестане али се јави на другом месту. Чита поново, поново гледа слику. Трља очи. Истина је – Мила. Кроз главу му пролази рој најразличитијих мисли, али их све окупира једна, она доминантна - Мила је мртва и више никада, али баш никада, неће моћи да је види нити загрли. Неверица. Мора да је рак. Сигурно, нема шта друго... Како је човек беспомоћан и мали спрам суровости болести. Несрећна девојка...сигурно је рак.

Осећа благи притисак на рамену. Окреће се и види познато лице које му саопштава тихо и кратко:

- Да...убила се.

Лице одлази; нестаје. Убила се? Није је рак убио већ је сама себи одузела живот? Мила се убила? Она Мила чији је осмех био најсрећнији осмех који је икада видео? Био је збуњен

више него икада у животу. Црних искри међу словима било је све више. Шта је једну двадесетогодишњакињу, увек срећну и на свим пољима испуњену, могло натерати да дигне руку на себе? Можда је одговор у тој речи срећа...јер можда срећа није оно што се крило иза њеног осмеха. Ма, немогуће. Та девојка...иста та, сада мртва, Мила...баш никада није била тужна и забринута. Милу човек није могао видети у тренуцима пораза јер их она није имала у животу.

На челу су му пулсирале вене као дебели црви које скрива под кожом. Схвата да га је шок учинио неспретним толико да се поистоветио са површним људима; са онима који деле особе на позитивне и негативне, као да су честице атома, а не формиране личности са својим осећањима. На тренутак мрзи себе јер је дозволио да се запита како то да се убила кад је деловала тако срећно. Исту ту девојку...Милу...чекао је код куће самохрани отац пијаница који није знао понекад ни колико му кћер има година, а што би га занимало како се она осећа и има ли проблеме и бриге. Иста та Мила дане је проводила радећи, а ноћи учећи, само да би удовољила баш свакоме. Иза њеног осмеха којег је свакодневно несебично поклањала људима крили су се стотину пропалих планова и безброј компоненти туге које су расле у њеној слабашној души и живеле за дан када ће удружене довести њен живот до конца.

Сетио се последњег сусрета.

- Богдане! Шта има код тебе? Јеси ли срећан? – питао га је најлепши и најискренији осмех који је икада видео.

Није га питала како је, питала је да ли је срећан...а он је сада, гледајући тамна слова која су мирисала на крај једног света, прекоревао себе што је није питао је ли она срећна. Није је жалио. Жалио је себе и све људе који су је знали, а и даље живе у својој наивности и простодушно криве њу и неки непознати узрок у њеној младој глави за то што се више никад неће смејати међу живима. Криви су сами.

Сахрана ће се одржати сутра у подне на Градском гробљу.

Ноћ се већ скроз спустила. Умро је још један дан.

***

Прве реченице:

1.     Први пут се усуђујем да вам поклоним своје речи.

2.     Био је принуђен да прерано одрасте.

3.     Све што је девојчица некада имала и волела сада је лежало у пепелу.

Danilo Kovačević: NIJE VREDNO

Kada sam bio dete uvek sam pitao zašto u avionima nema padobrana. Gledao sam filmove i slušao vesti o padovima aviona i poginulima, ali mi nikad nije bilo jasno kako se niko nikada nije dosetio da u avione ubaci padobrane, pa bi ljudi u trenutku pada aviona mogli prosto da iskoče i prežive pad. To pitanje me dugo mučilo, a niko nije znao ili nije želeo da mi odgovori, pa sam jednostavno prestao da pitam; i zaboravio.

Prošlo je nekoliko godina i već dovoljno puta sam leteo avionom. Samo što poslednji put kada sam ušao u avion, vratila mi se jedna uspomena iz detinjstva, i stvari su mi se pojasnile same od sebe. Postoji francuska reč za to koju ne mogu da izgovorim ali znam da napišem, a piše se „clairvoyance“. U trenutku kada sam zauzeo svoje mesto, i dok je stjuardesa objašnjavala kako da koristimo sigurnosne pojaseve i maske s kiseonikom, setio sam se. Nije bilo bitno. Ako avion pada, nije bitno da li sam sagnut ispod sedišta i da li sam vezan, kad svejedno svi ginemo. A kisenik je tu prosto da omami ljude da lakše prihvate smrt. A tek padobrani? Bio sam jako naivno dete.

Kada uđete u avion, ima jedva dovoljno mesta da se dva čoveka mimoiđu. Unutrašnjost je uređena tako da ima knap prostora da se ostave koferi i ljudi sednu na svoja mesta. Prvo, uopšte ne bi bilo moguće staviti padobrane u avion u kojem prostora ima jedva za moje noge, koje stalno udaraju u sedište ispred mene. Zatim, ljudi ne znaju da koriste padobrane, a kada bi pre svakog leta stjuardesa morala da objasni kako se rukuje padobranom, bilo bi brže voziti se autobusom. I konačno, avio kompanijama nije isplativo da kupuju padobrane, održavaju ih i opreme ih u svim avionima. Jeste, s vremena na vreme se desi kakva nesreća, ali to je sve zanemarljivo u odnosu na ekonomsku isplativost. Prosto nije vredno.

I tako dok sam čekao da avion poleti, spokojno sam razmišljao o činjenica da ako avion u jednom trenutku kreće da pada, da mi neće biti žao što nema padobrana. Prosto ne bih voleo da provedem sat vremene duže da bi mi neko objasnio proces rukovanja padobranom. Nisam ovde radi dugog života, već radi dobrog života. Tako i za ostale stvari u životu prosto treba preseći i završiti s nekim ili nečim, ali samo u  određenim slučajevima, ako nije vredno.

***

Naslov: MEMENTO MORI

Prva rečenica: Ljudi su nesmotreni ako misle da su časovniku potrebni i "tik" i "tak" da bi očitao jednu sekundu; potrebno je samo ili "tik" ili "tak", ali ne oba

Ања Минић: АНЂЕО ЧУВАР

,,Она неће оздравити. Живеће још неколико месеци, можда и годину дана, али неће јој бити боље'', рекла јој је мама када је, са тугом у гласу, питала шта се дешава са баком. Трудила се да остане прибрана и да на најбезболнији начин објасни четрнаестогодишњакињи због чега је њена бака толико мршава и слаба и шта се то у последње време чудно догађа и говори по ћошковима њихове куће. У неверици, са сузама у очима, Ема је једва изговорила: ,,Како, зашто она?'', а онда су чуле бакине кораке и прибрале су се. Неколико дана раније почео је летњи распуст и њени пријатељи јурили су по улици, играјући жмурке, а она те ноћи није била расположена да им се придружи. Зарила је главу у јастук и плакала, желећи да оде у бакину собу и да је загрли, али није хтела да бака, из њеног понашања, наслути да нешто није у реду.  Истина је да је бака, упркос насмејаним лицима која су се смењивала крај њеног кревета, осећала да ипак није све у реду.

Ема је плакала читаве ноћи. Испрва није могла да прихвати болно сазнање, а онда се прибрала и одлучила да, због своје баке, остане јака. Желела је да лето проведу гледајући омиљене серије, да сатима седе у дворишту и причају, да једу омиљену храну, да се шале и смеју. Није ни слутила да неће имати времена за то и да је њена бака сувише слаба да доживи јесен, да погледа још једну епизоду серије или да јој још једном прича о свом детињству. Тај дан био је последњи дан њеног живота.

Чувала ју је четрнаест година. Спремала јој је омиљена јела, пратила је и дочекивала из школе, куповала јој је најлепше поклоне, волела је и бранила, најбоље је познавала и учила је да буде добар човек. До пре неколико месеци, њена бака била је буцмаста, румена, пуна полета и ведрине. Онда је почела да искашљава крв, да посећује лекаре и да повремено одлази у болницу. ,,Ништа озбиљно'', говорили су, ,,биће она добро''. Али, није била. Бака је постала костур. Није јела, није се довољно смејала, није им спремала омиљена јела, а болест је из ње исисала сву енергију.

Тог дана Еми су родитељи поверили да чува баку и да јој се нађе шта год да јој је потребно. Отишли су на посао и оставили су их саме. Ема је желела је да то буде први у низу дана које ће провести баш онако како воле. Није осећала да деле последње заједничке тренутке. А онда је бака почела да искашљава крв и убрзо се на вратима Еминог дома створило неколико рођака које је успела да позове, у шоку, неверици и неописивом страху. Када је тетка позвала хитну помоћ, по први пут је чула бакину дијагнозу. ,,Тумор панкреаса, лоше јој је...''

Више нико није обраћао пажњу на девојчицу. Одједном се скупило тако много људи. Чула је баку како је дозива и срце јој се сломило. А онда ју је теча узео за руку и одвео из куће. Иако су јој говорили да је бака добро, да су јој помогли, она није тако осећала. Читаве ноћи није спавала. Била је код тетке, није видела маму и тату, није знала много о баки. Знала је само онолико колико су, неубедљиво, одлучили да јој кажу. Тек што је свануло, мама и тата дошли су по њу. ,,Знаш колико те је волела...'', рекла јој је мама дрхтавим гласом и снажно је загрлила.

На капији читуља, у кући чудна, хладна, затегнута атмосфера. На гробљу буљук људи. Плачу. И она је плакала. Иако су се њени родитељи трудили да се, у наредним недељама, не осети бакино одсуство, она га је итекако осећала. Ретко је јела, ноћи је проводила плачући, одбијала је позиве другарица и повукла се у себе. Пред крај лета, мама јој је рекла: ,,Твоја бака те гледа и не воли што си таква''. Дуг разговор с мамом подигао ју је из мрачног, тугаљивог расположења. Наставила је да се дружи, кренула је у школу и с временом је научила да се носи са својим болом. Тик пре матурске вечери, сањала ју је. У сну је била тако жива. Рекла јој је да је воли и да је поносна на њу. Од тог тренутка, Ема је константно свесна њеног присуства. И годинама касније - она је њен анђео чувар.

***

ПРВЕ РЕЧЕНИЦЕ:

1.      Стајала је као укопана, у неверици, гледајући како се цело позориште дигло на ноге, пружајући јој гласан и дуг аплауз.

2.      Срце јој је лудачки лупало када је ушла у купатило и закључала врата за собом.

Ивана Јањић: ЕПИТАФ О ЕПИТАФУ

65° 40' 59.99" N
-18° 05' 60.00" W

Ноћас сам допловио из Ејрарбакија, а на столу ме је дочекало твоје писмо. На почетку бих те замолио само оволико: нека мој одговор на њега буде први и последњи пут да говоримо на ту тему. 

Неки кажу да ће свет нестати у ватри, а други да ће у леду. Кажу да смо из земље потекли и да ћемо се у њу и вратити. Кажу да ће црви појести наше месо, а да ће од целог тела остати само кости. Обичне, шупље кости да кроз њих, када све ишчезне, пролазе ветар и земља, а да неку залуталу, једног ни по чему морбидног јутра, пронађе пас и поносно је донесе до ногу свог газде, а онда дахћући исплази језик као знак молбе, узбуне, захтева за мало воде,
за само
мало
воде,
да се одмори након толико трчања и копања.

            И све је то разумљиво и логично; помало отужно, када се дешава неком другом. Учини таква вест да се помолимо – за душу покојника и душе свих оних које је за собом оставио. Али, то се не дешава нама, не осећамо смрт у ваздуху, не игра нам пред очима, не шапуће нам страхоте док ноћу покушавамо да спавамо, не односи заувек са собом део нас – неки мали, готово успутан, али свакако пресудан – па колико заиста може да боли? И да ли уопште боли?

            Вековима се дробе приче о достојанственим смртима, о часном умирању, о слави која вечно живи, о времену које залечи све ране, о души која четрдесет дана путује до неба да би нас касније са тог истог неба читавог живота посматрала и чувала. Постоји у смрти нешто тобоже поетско, мада је то тобоже богохулно: без обзира на то да ли смо верници или не, да ли се крстимо или клањамо, без обзира на облике наших ушних шкољки, бубних опни, сузних жлезда, подлактица, адамових јабучица, очњака и умњака, пета и зглобова, свима нам је потребна вера у то да ће се сунце сутра појавити и да ћемо моћи да посведочимо томе, макар га гледали уморни, сломљени, смрвљени, убијени животом за који се толико очајнички држимо. Истина, живот се наставља и без нас као сведока, Земља се после тебе и даље окреће око своје осе и око Сунца, вулкани су и даље бесни, реке теку, људи се венчавају и разводе, лелујају на концертима и сахранама, врхови планина се крње под стопама хорди освајача, племена изумиру, песак мигрира по морском дну, људи се боре, вриште и преклињу, оружје свира, а цвеће ко цвеће, лакта се за своје личне зраке сунца; и сви ми, или скоро сви, желимо да наставимо да дишемо и терамо Земљу да се окреће,
окреће
и окреће, док се од замишљања толиког окретања и нама коначно не заврти у глави.

            Зашто? Зато што знамо да у смрти нема ама баш ништа поетично. Јер ћемо, када једног дана умре неко наш, све време знати да смо потајно били у праву. Нису последње речи тако велике и значајне, не откривају крупне истине које ће нам променити поглед на свет;
последње речи често су трабуњања,
а најчешће их уопште нема -
сакривене су у јецајима, у моментима у којима чак и сваки удах боли.

            Јер су смрт болнички ходници који се осећају на мокраћу и доместос, хладне просторије у којима се леш („Штета, штета, тако млада жена“) – а донедавно неко твој – чува да не би почео да заудара на трулеж, на отпад, на срце које не куца, мозак који се претвара у кашу, на модру крв под бледом кожом, на рак који је са јајника и трбушне марамице прешао на лимфне жлезде, бубреге, плућа, јетру, мозак, и да би, као да све то није било довољно – прерастао у галопирајућу леукемију, и од неког твог, за свега месец и по дана, оставио само кесу са личним стварима донетим у болницу пре једва две недеље. Јер су смрт нека испразна саучешћа, четрдесет дана црнине, кошмари, страх од будућности и сећање на прошлост, кожа испод очију која је попримила боју морског дна кад се преко ње слило језерце суза, траг који је остао на зиду иако су смртовницу спрале још оне летње кише
или можда пролећне
или чак и прошлогодишње.

            И зато не, драга Снајфридур, не желим да будем тај који ће држати некролог на твојој сахрани, јер у твојој смрти неће бити ничег поетичног, а ја не желим и не могу да лажем, јер никога и нећу заварати.

***

Прве реченице

1. Узела сам ашов и почела да копам.

2. „А данас, само сам обична кожна врећа пуна костију и сећања и олова, али бар знам да ме нико неће преварити јер сувише знам.“

3. Да можеш да се убијеш,  на који би начин то урадила?

Јована Војводић: ДЕВОЈКА ИЗ ГРАДА

Драгана Јовановић: ГОЛГОТА

Из овог места видим делић плаветнила, понекад допре и трачак сунчеве светлости. Из овог места не могу много тога да учиним, јер удови више нису покретни, а језик више никада неће учествовати у артикулацији каквог гласа. Из овог места, на своју срећу, не видим наслеђе свога рода, не видим последице, не препознајем узроке. Не знам да је пуста родна кућа, не знам да синови и кћери више не обилазе је, не знам чак ни то да не живе у границама те земље, али ни сам нисам на њеном тлу, па коме бих се жалио и када бих сазнао? Не знам имена погинулих, нисам упућен у бројке мртвих другова, браће, сабораца. Сам више немам никога.

Упознао сам једног песника давно, пре овога пакла. Упознао сам га путем поезије. Био је „песник села“, декларисао се тако. Нажалост, један од нас је поранио, један од нас је закаснио и ја никада нисам имао прилику да чујем мени омиљене стихове:

„Свршено је. Никада више очи
неће гледати поља која воле.
И крилатим лишћем више никад
неће шумити нада мном тополе.“

Желео сам раније, пре свега што се збило, посетити Ваљево, тај срећни град који постаде центар за последице наших несрећа. Драго ми је што нисам, мада из ове позиције гледано, боље ни сам нисам прошао. Можда бих упознао Надежду, те је замолио да, уместо датог лека, наслика једног серафима на мојим грудима.

У мени нема гнева нити трага љутње. У глави је само со, кроз отворе прође понека риба када се заигра. Нисам више хранљив и употребљив. На почетку сам мењао станишта, носила ме је струја. Сад сам заглављен у некој врежи и не могу нигде. Запитам се некад да ли је постојао бољи пут и да ли је било какав живот бољи од оног о коме данас, сто година касније, говоре као о сврховитом. Запитам се, али одговор више ни не тражим, јер коме ће послужити? Ако је вредело, задовољство је моје. Ако није, опет, чинило се тада да хоће.

Из овог места, из ове гробнице, са дна једног прелепог мора, на чијим обалама пландују уз лако штиво, не пишем и не обраћам се никоме. Јер одавно не постојим.

***

Прве реченице:

„Сликао сам шаренило, а насликао помрчину.“

„Бришем све што је било и окрећем се ка теби, свете. Хоћу да чујеш вапај душе рањаване хиљадама ножева...“

„У крчмарској Москви седео сам са црним човеком и слушао сарајевски Болеро...“

Filip Pandžić: GLUMAC

Ušao je u veliku sivu zgradu silazeći u njen suteren. Prolazeći kroz staklena vrata izlepljena raznovrsnim plakatima, skrenuo je desno. Nalazio se u hodniku. Bio je to samo jedan od hodnika ofarbanih u crnu boju za beton. Hodnici. Tako sablasni, mračni i crni. Prolazio je kroz njih kao da se u njima rodio. Dobro je poznavao put. Neki bi pomislili da se izgubio u velikom lavirintu iz kojeg izlaza nema. Ne. On je prošao kroz te hodnike s lakoćom. Sa plafona su visile slabe sijalice koje su povremeno treperile. Iz jedne sobe je dopirao glas Koena koji se mešao sa kompozicijom Mišel Gurevič u daljini. U tu daljinu se uputio on. Klavir je svirao. Ljubavna tema Montreala je polako budila u njemu nešto novo iako ju je čuo bezbroj puta. Činilo mu se kao da prvi put čuje i oseti tako nešto. Voleo je to. Na jednom zidu sa desne strane visile su maske nalik onima iz komedije del arte. Bilo ih je mnogo, različitih oblika i u raznovrsnim bojama. Svaka je imala neki svoj izraz, emociju, stav i prikazivala sreću, tugu, bes ili strah. Često je zastajao na tom mestu ne bi li ponovo sagledao svaki izraz ovih neživih faca. Muzika koja je nekada bila samo privid iz daljine, sasvim se jasno čula. Ušavši u jednu malu prostoriju okruženu kostimima, pogledao je u pod. To je on. Tu stoji i postoji. U prostoriji pored su sedeli još neki ljudi. Obični i neobični. Kad ih je video nije ništa rekao, kao ni oni njemu. Bila je to jedna družina okružena rekvizitama i papirima. Neko tapšanje se čulo u pozadini nalik na aplauz. To je bio znak. To je bio uvod i početak.

Zavesa.

Izašao je na scenu i tamo postajao sve. Tragičar, komičar, tragikomičar; Hamlet, tvrdica, sluga Žan i Don Žuan; besednik, pesnik, pisac, Čehov ili Šekspir; skitnica, gospodin, uglađen i nepristojan; čovek sa maskom i bez nje, čovek sa maskom; i bez nje... On nije tumačio svoje likove niti se poistovetio sa njima. Bio je to. On je to bio i biće. On to jeste. On jeste Hemon, on jeste Marko Antonije, on jeste Bekman, on je i Lans i Hlestakov i Sirano de Beržerak. On je on i nije on. On je Bog i Smrt, Dobro i Zlo. On je sve i ništa. On je ništa, ali sve. Čovek koji se smeje, jadnik, ilustrovani čovek, čovek sa cvetom u ustima, stranac i povratnik. On je Juda Iskariotski, trgovac i putnik; on je čovek koji jede smrt, Vojcek ili dobri vojnik Švejk; revizor na dnu ili plava ptica na nebu. On je zvezda na jutarnjem nebu, crno je njegov univerzum. Njegov sistem je prazan prostor. On je glumac. Pozorište je njegovo telo. Zavesa je njegov treptaj. Neko tapšanje se čulo u pozadini nalik na aplauz. To je bio znak. To je bio uvod i početak. Ili kraj. Pogledao je u pod. To je on. Tu stoji i postoji.

Zavesa.

***

Prve rečenice:

1)      Umro sam u bedi, jer sam vapio za bogatstvom.
2)      Bavim se slikanjem, veštinom kojom mogu da kontrolišem vreme.
3)      Dugačak put sam prešao, a opet nigde nisam stigao.

Branislav Aleksić: VRATA

Dug mračan hodnik na čijem kraju se nalaze ružna siva vrata, rekao bi okovana limom. Sporo se otvaraju, a još sporije zatvaraju za jednom ženskom osobom. Potom, rekao bi, bivaju zabravljena. Nisam siguran da li je ta ženska osoba upravo izašla kroz ova vrata ili ušla. Imam potrebu da pođem za njom.  Dolazim do vrata ali ona su definitivno zabravljena. Okrećući se oko sebe bivam užasnut prostorom koji me okružuje. Zidovi su veoma hladni, mračni, jedan deo njih je osvetljen zahvaljujući sijalici koja visi na kablu koji izlazi iz 10 puta šire rupe na plafonu. U tom osvetljenom delu zidova nalaze se mrtve rupe nešto manje od one iz koje izlazi kabal. One rupe koje pak se nalaze u mraku izgledaju živo. Nešto u njima diše. Da li je vetar, pacovi, buba švabe ne bih znao reći niti bi želeo zagledati u te rupe. Jedino gde rupe nema jeste na vratima. Šta li je iza njih? Kako da ih otvorim? Okrećem se oko sebe i shvatam da su to jedina vrata. Čekaj, ako su to jedina vrata u ovoj prostoriji onda ovo nije nikakav hodnik. I onda žena koja je malopre prošla kroz ova vrata definitivno je izašla. Izašla je i vrata su se zatvorila za njom. Znači ostavljen sam ili još gore zatvoren ovde sam sa sobom. Ali zašto?

Zid.Vrata. Zid.Zid.Zid.Vrata. Rupe. Sijalica.Rupe. Počinjem polako da se plašim tame iz tih rupa. Taj strah me tera iz prostora u kojem se nalazim i odjednom šetam trgom Karlo-Alberto u Torinu. Ispred mene jedan čovek obisnut o vrat jednom pretučenom konju. Pada na zemlju. Ljudi prolaze pored te smrti ne osvrćući se. Ne deluje mi kao da je posle ratno doba. Obično posle rata smrt nekako dodje kao uobičajna stvar i ljudi se pretvore u pikavce. Ovaj trg mi ne deluje kao da je preživeo rat. Odjednom mi trg u Torinu presta biti zanimljiv kao i čovek koji se srušio na njemu. Ispred mene odjednom još dosadniji prizor, gvozdeni Fridrih. Iz Torina u Berlin. Odakle ova mesta uopšte u mojoj glavi? Krećem da odvraćam misli od prostora, želim ljude u svojim mislima. Ipak sam ovde sam sa samim sobom a to ume biti nezgodno. Ah evo ga pozorište. Iz njega dopire muzika Riharda Vagnera. Uh, Vagnerovi "Majstori pevači" rekao bih. Možda ipak ne bih trebao ulaziti u to pozorište. Idem niže niz ulicu mora biti nešto zanimljivije. Ah, evo ga, Kurt Tuholski. Definitivno ću ovde svratiti na jedno pivo. Hvatam se za vrata, ona se otvaraju i opet lagano zatvaraju. Izgleda da danas neću naići na vrata koja bi se dala zalupiti, sva su nekako teška, pomislio bi čovek da se krećem po nekom zatvoru ili slično. S druge strane vrata žena. Ček to je ona žena koja je izašla malopre i zatvorila za sobom vrata. Više ne čujem Tuholskog. Da li je ona svirala? Ne vidim klavir ispred nje. Prići ću joj pa ću je pitati. Svakako mi treba neka tema da stupim u priču sa njom. Medjutim moje korake prekida glas. Dubok muški glas. "Kada jedno biće, životom obdareno, samome sebi zapoveda, govoraše Zaratustra, tada to biće, životom obdareno, mora ispaštati zbog vlasti koju ima i postati sudija, osvetnik i žrtva zakona sopstvenih." Ahaa, sad mi je jasno. Tuholski je bio deo jedne tačke a sada je ovo deo druge tačke. Ne mogu se setiti koje je ovo tačno delo i ko je njegov autor ali mi je na vrh jezika. Zaratustra, Zaratustra...da ga jebem ne znam ali zaista sjajno zvuči. Taman što sam hteo da lupim dlan o dlan i pokrenem aplauz glas posta grub i glasan. Jesu li te silovali? Jesi li zadovoljila naše Božije vojnike? Koliko puta su te silovali? Je li droljo...koliko puta?  Hvata je za kosu, baca na pod, podiže njenu haljinu, otkopčava šlic, ona počinje da vrišti, plače ali njeno telo nema snage da se odupre. On viče: Jesu li te ovako jebali a? Koliko njih te je jebalo? Žile su mu se ocrtale. Pocrvenio je. Glas mu se zagubio. Svršio je. Ustaje i zakopčaje šlic. Žena sa bolnom grimasom na licu ostaje da leži na podu. Uz pljuvanje viče "Govnaro!" i izlazi. Stojim skamenjen sa suzom u očima. Žena diže glavu i gleda me direktno u oči. Padam na koljena. "Uredu je..." govori žena. Padam licem o kameni pod. Noktima grebem to sivilo ispod mene. Balavim, jecam, plačem. Moj osećaj je bes. Moj identitet je nepoznat. Ova žena je moja žena. Njena žrtva je moj greh. Ja sam Božije neželjeno dete. Kroz onog čoveka gleda i govori Bog. Želim da umrem. Da moje telo pojedu crvi. Da moje postojanje niko ne posvedoči. Vrata se otvaraju. Ulazi čovek. To je čovek koji mi je silovao ženu. Znam to iako mu vidim samo cipele. Opet sam u prostoriji koja nije hodnik već moja tamnica. Moj Bog otvara vrata i govori:

 - "Ustani."

- "Ne želim."

- "Ti to meni protivrečiš?!"

- "Ja Vas ne poznajem."

- "Poznaješ ti mene. Itekako poznaješ. Zgodna ti je ženska inače."

- "Ko ste vi i zašto mi ovo radite?!

- "Ja sam Bog. Ti to dobro znaš. Isto tako znaš da si ti jedno od mojih stvorenja. I ona tvoja kučka takođe. Ja mislim na Vas. Postaraću se da dobro služite ovoj zemlji i ovom narodu...Tvoja devojka i ja smo o tome baš fino pričali. Kako je samo zgodna...mislim, bila zgodna...nešto u poslednje vreme i ne izgleda najbolje...možda je to od ljubavi...znaš, teško joj je. Zaljubljena je u mene do ušiju a ja imam dosta posla ovih dana. Ne stižem da joj posvetim dovoljno pažnje. Ali, ne brini. Moji vojnici je paze, brinu se o njoj. Uskoro ćete oboje izaći odavde i živeti kao pravi golupčići. Voliš li Rilkea? Ne govoriš više? Pa dobro. Neću te više zamarati. Sutra ćemo ponovo razgovarati.

Polako korača put vrata. Nemam snage išta da mu kažem. Ne okrećući glavu i dalje gledajući vrata dok ja gledam u njegov potiljak kaže:

- Uzgred. Moje saučešće. Ćerka ti je bila prava mala hulja.

Dug mračan hodnik na čijem kraju se nalaze ružna siva vrata, rekao bi okovana limom. Sporo se otvaraju, a još sporije zatvaraju za jednom muškom osobom. Potom, rekao bi, bivaju zabravljena.

***

Prve rečenice:

1. Neko stoji dole niz rijeku više mosta, zapravo je stajao, mora da je bio pijanac ili samoubica jer, svi ljudi danas su ili jedno ili drugo.

2. Izem ti pobjedu kad nema zvona Notr Dama da se oglase.

3. Oca nikad nisam imao priliku upoznati i tu priliku nikad ne mislim sebi stvoriti.

1. ŠTA JE KRATKA PRIČA?

Dobro došli na Kurs kreativnog pisanja proze! Kao što smo na uvodnom času rekli, cilj naših vežbi i predavanja biće da vas učinimo sposobnijim, veštijim i raznovrsnijim autorima umetničke proze. Do juna 2020. godine bićete u mogućnosti da napišete više od deset kratkih priča, od kojih će svaka predstavljati odgovor na određenu stilsku, tematsku ili narativnu vežbu. Vaše radove ćemo zajedno čitati i komentarisati na predavanjima. Interaktivna diskusija će vam dodatno pomoći da razvijete svoj stvaralački senzibilitet, kao i za pisca veoma vrednu veštinu tzv. „kreativnog“ čitanja, odnosno maštovitog učitavanja koje vam dopušta da svaki tekst čitate kao otvoreno delo koje vam daje slobodu individualnih tumačenja, intervencija i vrednovanja.

***

ZADATAK ZA SLEDEĆI ČAS

UKRATKO: Napisati rad kojim ćete iskazati sopstvenu autopoetiku u obliku kratke priče. Napisati nekoliko zanimljivih i inspirativnih naslova, odnosno prvih rečenica.

Prva tema na Kursu kreativnog pisanja proze će vam poslužiti kako biste se predstavili jedni drugima u vidu – kratkih priča. U ovom zadatku,  napisaćete kratku priču koja će svojom temom, stilom, motivima, žanrom, formom itd. najbolje predstaviti vas kao autora. Rad koji ćete napisati će biti vaša lična karta kao autora. Zamislite da izlažete svoju autopoetiku, ne u vidu eseja ili manifesta, već u formi kratke priče, odnosno proznog dela sa izraženom narativnom/fabulativnom, ili uopšte umetničkom dimenzijom. Tema je vrlo slobodna i dopušteno vam je da napišete kakvu god priču želite, sve dok ona istinski predstavlja vas kao autora. Vaše kratke priče tako mogu biti: drame, komedije, horori, trileri, naučne fantastike, lične ispovesti, avanture, ljubavne priče, putopisi, mitovi, bajke, vicevi, eksperimenti… Na drugoj strani, nema ograničenja ni u tome kako ćete vaše radove napisati: visokim stilom, niskim stilom, lirskim stilom, slengom, psovkama, stripom, hipertekstom, u prvom licu, u trećem licu, itd.

Jedino ograničenje u zadatku jeste dužinsko: vaš rad ne sme biti duži (uz normalan prag tolerancije) od 700 reči, što odgovara dužini od 2 stranice A4 formata, podrazumevajući da pišete fontom 12 i proredom 1,5. Na Kursu kreativnog pisanja proze ćemo se tokom oba semestra ove školske godine baviti pre svega kratkom pričom, pa stoga pokuštaje da vaši tekstovi budu podrazumevajuće sažeti, što će i za vas kao autore predstavljati kreativan izazov.

Uz svoje priče, u ovom zadatku ćete poslati i 1-3 zanimljiva naslova ili prve rečenice - koje neće biti povezane sa vašom "glavnom" kratkom pričom. U književnosti, a naročito u minimalističkom obliku poput kratke priče, naslovi i prve rečenice mogu biti od izuzetne važnosti, a na sledećem času ćemo upravo ovome posvetiti pažnju u našoj diskusiji. Naslove možete poslati u okviru istog fajla u kojem je napisana vaša kratka priča.

Za kraj, podsećamo vas da radove svojih kolega, kada budu objavljeni na sajtu, možete i komentarisati na licu mesta kao i na bilo kom drugom sajtu – preko opcije KOMENTAR. Komentarisanje na sajtu je poželjno, a broj ostavljenih komentara će uticati i na vašu konačnu ocenu. Jedini uslovi za komentarisanje su sledeći: morate se potpisati svojim pravim imenom (bez nadimaka, nikova ili pseudonima), i vaši komentari moraju biti kritički argumentovani. Nije dozvoljeno komentarisati samo da li vam se neki rad „sviđa“ ili „ne sviđa“. Svoje mišljenje morate obrazložiti, i to u formi koja ne mora preći dve ili tri napisane rečenice. Komentari ne moraju biti pravi eseji od nekoliko pasusa, pošto ćete imati prilike da ih na samom predavanju dodatno razvijete.

***

Uz priču i naslove, ovoga puta ćete nam poslati (u posebnom fajlu) i vaš odgovor na malu anketu koju postavljamo studentima na počektu svake godine. Vaši odgovori na ovu anketu, za razliku od kratkih priča, NEĆE biti objavljivani na sajtu, pa vas molimo da u odgovorima budete što iskreniji.

Pitanja na koje ćete odgovoriti su sledeća:

1. Nabrojte dva ili tri književna dela koja su vam naročito bliska. Objasnite šta vas je privuklo tim pričama.
2. Objasnite šta očekujete da dobijete od ovog Kursa. (Budite specifični – i iskreni. Nemojte dati odgovore za koje mislite da su oni koje želimo da čujemo.)
3. Na koji način biste vi koncipirali Kurs kreativnog pisanja proze? Kakav bi bio sadržaj (teme, zadaci, itd.)?
4. Ako biste bili predavač na kursu kreativnog pisanja, na osnovu kog kriterijuma biste ocenjivali polaznike?

***

Rok za predaju radova je petak, 18. oktobar. Radovi se šalju na ffproza@gmail.com. Naredni čas će biti održan 22. X. Za detalje oko pravilnog uređenja teksta konsultujte stranicu PRAVILA KURSA na ovom sajtu. Ukoliko imate bilo kakvih pitanja u vezi sa zadatkom, možete ih postaviti mejlom ili na konsultacijama kod prof. Jocića (utorak od 18:00, sreda od 15:00).

Srećno pisanje!