2021-2022

zingFF

2021-2022
Creative Commons - BY

1

Богдан Рапаић: ПЛАНИНСКА СЛИКА (Јован Грчић Миленко, "Планинска слика")

Не знам да ли си чуо, бар су мени тако испричали, причу како је умро Јован Грчић Миленко? Немој ме држати за реч. Друга прича прича да је умро од туберкулозе. Јадник још није навршио ни тридесету. Рекли су ми да је пронашао извор бајан, ономад кад се вратио из Беча. Отишао је на Фрушку гору, сигурно, свежине да се надише, мада су причали и да је то било у кршној, дивљој гори. Шетајући наишао је на поток ведро- сјајан, што планински страх жубори. Кажу да је све слутило на то. Нека тама и тишина притисла је гору. У грању птице ћуте. Причало се да су биле све биљке ко у тузи. Кад је сео да се одмори, сигурно му је стисло груди, схватио је да по хладној горској стени, црна змија пузи.

„Зар на Фрушкој гори има шарки?“

Има, с једном се, ето и Миленко, нажалост, сусрео.

Ленка Настасић: ВИДЕЋЕМО КАД ПРОЂЕМО И МИ (Милета Јакшић, "Ствари које су прошле")

– Ију! Кипи!

Мачка се тргла иза сна и придружила општој врисци власнице и старинског метала на рингли. Пена се слива низ огорелу џезву. Користи је често, за све паре. А и ближа је лонцу него каквом филџану. Кухиња јој није најомиљенији делокруг, али турски гени њене бабе не дају јој мира. Срећа па никада није научила да правилно одмери количине. Биће доста за сад. Прошлост чека.

Прашњаво клатно сата удара о унутрашњост њене главе док ишчекује да окретање шоље дочека свој дневни ред. Пожутеле тапете се увијају на крајевима, те је цео призор бледа, стара фотографија. Она устане са столице, погура руком тричарије у ћошак већ прегомиланог стола и из фиоке некада зеленог креденца извуче добро познате излизане корице. Затуривши прамен косе назад у пунђу из које је испао, седа за сто и наслања се на леви длан, загледана у албум без фотографија. Пажња јој убрзо измиче. Зна она да се гледање у шољу ради онако како су бабине бабе то радиле, прживши своје језике о врелу кафу, да се талог не би слегао, па онда одизале шољу равно три пута, ни више ни мање. Њу ни најмање не занима будућност. Сећања тражи у тањирићу пуном одбачене течности и соца. Шоља се спушта само једном, јер се ништа у животу не може поново проживети. Кафа се пије онолико хладна колико далеко желиш да одеш у прошлост. Мрље су на ивици читљивог, а ипак разговетније од потиснутих сећања.

У некој неодређеној тачки између карнера офуцане завесе, зрак сунца се промаља у просторију. Хладан, готово окамењен талог се сублимише. Дефиниције из физике пролећу поред ње, преплићући се са неком мутном свадбом и храњењем патака по баруштинама. Дим се театрално шири просторијом. Удише га дубоко. Све је „добро, лепо, мило“. Сада је пред њом ђерам. Идиличне слике са какве банатске разгледнице нижу се једна за другом. Мир. Деца трче по ливади, пазећи на разасуту телад. У хладу ђерма седе двоје младих. Сунце пржи њихове очи. Мирис покошеног сена и свежина на све стране. Посеже руком да дохвати румено лице младића, а прсти тад осете мемљив зид. Клацкалица се превагнула. Крчаг се разбио. Мук.

„Видећемо их кад прођемо и ми,
када будемо једном дошли к њима“

Ленка Настасић: (САМО)УБИСТВО С ПРЕДУМИШЉАЈЕМ

„Није ново мрети пре свог часа,
Ал ни живот није новост права.“

Пише моја крв, али не и моји прсти.

Месецима ме посматрају. Прате ме ревносно. Једнако осећам присуство сенке крај себе у сваком тренутку. Мислио сам да лудим. Алкохол, знам одраније како то иде. Мисли ми се роје док се не скупе у облак који прети да окиша читаво моје постојање. Затим дође мало ведрине. Па опет изнова. Нисам луд. Можда јесам мало, али ко није? Чекао сам моменат када ће се и мене ратосиљати. Последњи сам у низу оклеветаних, а нестрељаних. Када и мене нестане, низ ће се наставити. Чујем их пред вратима хотелске собе у коју сам угуран. Сада бар не могу ући на препад. Револуционари убијају нежније од ишчекивања. Када ће се отворити врата иза којих ме више неће бити? Месара нико не пита зашто издаје храну под туђом наредбом, а песника увек и свако зашто има свој глас и реч коју живи. Тако и ја живим, чини ми се. Подрхтавам против своје воље. Нешто сад зашкрипа испред врата.

Пишу моји прсти, али не и моја рука.

Борим се. Користе моје речи против мене. Бојим се. Лагано, зналачким покретом ломе ми врат. Више се не опирем. Неосетљив бдим над собом. Каче ме аматерски, не везујући омчу довољно. Изврћу ствари по хотелској соби. Сцена је замишљена театрално, а ипак се чини прилично траљаво за које већ по реду извођење. Одлазе из просторије да би ме кроз који сат поново пронашли, шокирани истим призором у коме су ме и оставили.

Без моје воље пише моја рука мојим прстима пуним моје крви моју песму о једином што није моје – мојој смрти.

Богдан Рапаић: СМРТ ИЗ МЕСЕЦА АПРИЛА (11. април 1977)

Жаку Преверу

„Мазга краљ и ја.
Умрећемо сутра.“ мумлао си Жак.
„Живот је трешња
Смрт коштица
Љубав трешњино дрво.“ гледао сам те како кашљеш грумење крви у марамицу и тражиш ми пепељару.
Крв тече, земља се окреће.
Очи су ти биле никад истуреније.
„Пикасо је имао муда.“ рекао си изненада. Што ли си у том часу на њега мислио?
Чујем да је и даље пред платном. Чува пепељару од слонове кости што си му даровао оног 26-ог априла 1937. Захвалан је на црно белој „Шаренило не би ваљало“ признао је „ Није Дора Мар заслужна, Превер је.“ у поверењу ми је дошапнуо, жалим што се тога нисам сетио тад, да ти одшапнем.
„Фиеста!!! И упамти рођен си да будеш паметан јер си глуп. Рођен си да спознаш и сазнаш. Не суштину… Не ни Бога, он ће остати тамо где јесте. Ма ништа, ништа несазнатљиво. То су само путокази. Земља је за човека. Човек је рођен за сазнатљиво. Спознај себе. Спознај човеков пут. То је све. Не заваравај се. Бесови компликују. Обећава ти Твој Жак.“ одједном си рекао здравим гласом.
Додао си ми већ догорели опушак, пепео је стајао усправно, дрзнуо се.
„И ја теби обећавам, драги мој Жаче. Умирићу Адријена. Камин није ни потпалио, малог фокстеријера сам извукао из замрзивача, спојио се са ледом, муке живе колико труда. Покопали смо га, мислим да је свечаност добро утицала на Адријена, а после смо свратили и до Мариног гроба. Каже ми да зна да је била у затвору и да је обилазила кулу Сен-Жак. Превидео си то драги Жак, није Адријен глуп, кад се па он џаба дурио. Планирам да га водим у лов на китове. Знаш и сам колико им се дивим.“ веровао сам у изговорено.
„77 је чаробан број.
Мазга од глади
Краљ од досаде
Ја од љубави“, поново си мумлао. Појело те Жак.
Фокстеријер је лајао. Он је довикивао са капије твоје име, кажем Ти, идаље над Брестом киша непрестано лије. А онда је дошло и то твоје сутра.

Сетим Те се, Jacques. А земља,
Земља се окреће и окреће,
са својим потоцима крви,
док и она сама (не)стане.

Ленка Настасић: ИВКОВА КРАВА

Припреме почињу недељама уочи Ђурђевог данка. Као и у свакој домаћинској кући која држи до себе, јорганџијска породица се сва узбунила да ориба и доведе у ред и најудаљенији ћошак имања. Мора се, нема шта. Не ваља да гостима у очи упада трава међу циглицама, а тек не нагомилана прашина по витринама. Сваки се ћилим истреса, собе се проветравају, а остатак покућства се премеће час на једну, час на другу страну куће. Домаћице ломе главу још и о готовљењу хране. Спремати по-турски или по-нашки? Како год, нечега кашиком бити мора!

***

Зна се кад се започиње планирање крсне славе. Хране има у изобиљу. Не крију да ме тове. Сунце се помаља над пластовима набацаног сена раније него иначе. Док не превазиђе пречагу моје стаје сита се наслушам кукања домаћице и њене ћерке. Већ данима тече исто нагваждање о неопходности супе на славском столу. Домаће јунеће супе. А ја једина крава у дворишту. Меркају ме слева, па шацују здесна. Чукају ми о ребра као о лубеницу и ослушкују да ли ће бити доста меса. А прасе ме само посматра. Чека свој ред. Мора Ивко јорганџија да покаже силу српског домаћина. Шта ћеш, газдачка кућа! А Мића и ја страдамо. Још кад се сјате они лезилебовићи, биће нама славске трпезе.

***

Јој снајке, алал ти вера! Каква супа – шест језика говори, седми замуцкује!

Ленка Настасић: ИВКОВА КРАВА

Припреме почињу недељама уочи Ђурђевог данка. Као и у свакој домаћинској кући која држи до себе, јорганџијска породица се сва узбунила да ориба и доведе у ред и најудаљенији ћошак имања. Мора се, нема шта. Не ваља да гостима у очи упада трава међу циглицама, а тек не нагомилана прашина по витринама. Сваки се ћилим истреса, собе се проветравају, а остатак покућства се премеће час на једну, час на другу страну куће. Домаћице ломе главу још и о готовљењу хране. Спремати по-турски или по-нашки? Како год, нечега кашиком бити мора!

***

Зна се кад се започиње планирање крсне славе. Хране има у изобиљу. Не крију да ме тове. Сунце се помаља над пластовима набацаног сена раније него иначе. Док не превазиђе пречагу моје стаје сита се наслушам кукања домаћице и њене ћерке. Већ данима тече исто нагваждање о неопходности супе на славском столу. Домаће јунеће супе. А ја једина крава у дворишту. Меркају ме слева, па шацују здесна. Чукају ми о ребра као о лубеницу и ослушкују да ли ће бити доста меса. А прасе ме само посматра. Чека свој ред. Мора Ивко јорганџија да покаже силу српског домаћина. Шта ћеш, газдачка кућа! А Мића и ја страдамо. Још кад се сјате они лезилебовићи, биће нама славске трпезе.

***

Јој снајке, алал ти вера! Каква супа – шест језика говори, седми замуцкује!

Ленка Настасић: ПЛАНДОВАЊЕ

Већ неко време има обичај да након дужих разговора унутар својих неколико зидова широм отвара прозоре да би ружне мисли напустиле просторију. Не воли задах испразних људи и њихових прича. Ретко јој ко прија. Каже, то ваљда долази са годинама. Негде након једанаест сати почиње њен дан. Телефон звони већ добрих пола сата, али је се ни то не тиче.

–    „Жива сам и данас, што ме давиш?“

Поклапа слушалицу телефона из прошлог века; зна се да са њом нема дужег разговора пре испијања кафе. Половина шољице са окрњеним ободом представља њену јутарњу меру. Пуши као Турчин и пије као смук. Комшиница долази са својом шољом и кафом у њој. Не вређа их што не верују једна другој. Живе саме, у једине две куће у улици и даље настањене. Ни то им не смета.

Данас идем да је обиђем. Капија је, као увек, широм отворена, а улазна врата откључана. Прескачем цигле које су искочиле из стазе вероватно још у току њиховог постављања. Заобилазим хрпу укриво орезаног шимшира и разгрћем завесу постављену са спољне стране прозора. Ту су обе. Маше ми да уђем. Чека ме насмејана.

Поред урамљене слике њене мајке стоји грана, поприлично свела. Препознајем розе цветове са дрвета из баште. Не воли букете. Нема јој смисла кидање живота који буја, да би се неком поклонио привидно леп поклон. Ипак, редовно заборавља да залије своје саксије. Каже да јој је тако и муж увенуо. За њу је време стало. А и пре заустављања, све је ишло наопако. Радио крчи негде из друге собе, довољно гласан да се чује са улазних врата. Пали нову цигарету о остатак претходне и почиње да прича. Цветови у пролеће се, против своје воље, суше.

Богдан Рапаић: СЕНКЕ

Мртви немају сенку.
Ми смо остављени овде, тако смо осуђени. Предодређени,  добили смо задатак. Имао сам среће, мој човек мене је препознао. Приковани смо, померили се нисмо, има, има… не памтим. Оне непрепознате тумарају, због свог неуспеха другима се прикрадају и у посао мешају. А ми, дуго смо овде, чини ми се тамнимо, изгледа све више. Од таме смо и настали, али да не би светлости, било не би ни нас.  

Сећам се, једном давно био сам и ја део мог човека. Колико пута сам само чуо његово име, али не сећам га се. Он мени име никад није наденуо, а и што би, нама је забрањено да разговарамо са својим људима, морамо да се скривамо, и то је тапија. Ту смо да генеришемо невољу свог човека, његове мане, зловоље и све оно нежељено и одбачено. Можда сам некад и згрешио, усисавши нешто што нисам требао, или сам пак нешто прескочио. Знао сам и да га опседам, не би ли ме препознао. У титрајима га пецкао. То је био мој посао, бар су ми тако рекли. Све у свему добро сам задатак одрадио. Човек мој, мене је спознао.

Тада су ми и дали место поред мојих пријатеља сенки. Не причамо о својим људима, то је забрањено. И тако седимо овде и тамнимо, али ми не умиремо. Сенке не умиру, јер мртви немају сенку.

Simeona Jakišić: ŠTA JE UBILO PETRA RAJIĆA? (Horor + Young Adult)

Simeona Jakisic STA JE UBILO PETRA RAJICA

Mihajlo Manojlović: NA VRELINI ISPUCALE ZEMLJE (Vestern + Horor)

Nepregledna pustoš polako se odmotava svakim zvukom kopita od vreli, prašnjavi drum. Kopite, zveket mamuza i tiho šištanje vjetra jedini je zvuk koji ovom dolinom odjekuje. Pješčane sjene plešu na prijepodnevnom suncu. On posmatra tu igru crnim očima ispod oboda svoga šešira, dim se uvija iz cigare koja lijeno visi na uglu njegovih usana. Dolina, tako nemilosrdna za sve što diše na njenom tlu, ipak nađe svoj smisao za igru, pomisli. Kao i on, lešinari poznaju igru ove pustoši i nemo ga prate. Neumorni hod crnog konja uvijek ih privlači.

Otuđenost ove pustoši uvijek je bila prepreka svakome ko se nađe u njoj. Oni, zalutali, ne pronalaze svoj put i ostaju na nepodnošljivoj vrelini sunca koje kao da nikad ne zalazi. Starosjedioci, jedno pleme koje se gasi, čuvaju mitove o njoj i poznaju njene tajne. Zbog njih, često se u dolini znaju naći leševi opljačkanih karavana. On zna da poneko, skalpiran ili zalutao, još diše na vrelini ispucale zemlje.

Sunce već označava podne. Crni konj lagano usporava, ispred njega su tragovi borbe. Tamo pored uništenog karavana tri prilike bespomoćno leže, unakaženi. Zemlja je crvena. Prilazi, dobro poznati prizor u njemu nikada ne budi emocije. Pored rasturenih dijelova jedan još sa naporom diše i bespomoćno gleda u njegov dolazak. Korake čuje sve glasnije i sa njima naslućuje svoju sudbinu. Lijeva ruka polako klizi ka opasaču. U jednom pokretu sunčeva svjetlost prelazi sa jednog kraja revolvera na drugi, preko riječi Mori urezane na njemu. Metak nije ostavio traga na čelu. Lešinari dolaze.

Opet je u sjedlu. Usporeni hod kopita nastavlja da odjekuje u opustošenom beskraju, sjenke zajedno sa njime putuju. On nikad ne žuri. Neko izgubljen već je na izdisaju.

Ленка Настасић: НЕМА МЕ (Јелена, жена које нема)

„У том се положају не може издржати дуго; из њега воде два пута: или у потпуну несвест или у буђење.“  

Овога пута се не буди. Јасно га видим пред собом, хладног као камен и усправног као бор. Знам да и он мене види. Да има контролу над својим телом сада би протрљао капке у нади да ће га, након поновног отварања очију, мој лик и даље чекати на истом месту. Овог пута се нећу крити. Ипак, зна да су зенице варљиве и мора се осећати као да гледа директно у Сунце. Знам да све око мене сада види као мрље различитих нијанси црвене боје лета, каква зна да сам и сама. У мутном призору, он ми маше, али се правим да га не видим јасно. Гледам у даљину, кроз њега. Под мојим стопама нема стазе, а ипак прилазим. Осећам његову узнемиреност. Идем у сусрет његовим чежњама. Застајем на корак испред мене и гледам га. Гледа ме дуго.

Данас је ишао код врачаре. Ставила је некакве кугле пред себе, а у његове руке узела своје. Дуго је гледала испрекидане линије живота и ожуљане линије срца, док готово песнички није изговорила: „Тебе нешто дивно боли“. Онда га је погледала сасвим нежно и рекла да се препусти. А онда…

Мој глас остаје изгубљен попут прекида на изгребаној грамофонској плочи. Осећам да учи да живи без мене. Зато повремено приморам ветар да нежније пролази поред њега, те га стисне за руку. Само да не престане да ме чека.

Богдан Рапаић: XXV (На Дрини ћуприја)

Бомбардовање се одавно завршило, нема више засипања шрапнелима, као да се над Вишеградом поново надвио онај мирис срећног и мирног краја деветнаестог столећа. Срби су још1914. године, повлачећи се, разорили још једно окно моста, сада не зјапи само празнина седмог стуба, зелена речна вода види се на два места.

Рат се завршио пре готово три године, и сада у Вишеграду вијоре заставе других боја. Застава нове државе састоји се од три боје, горње плаве, средишње беле и доње црвене, на њој се такође налази орао, онакав орао који су становници Вишеграда, пре рата, а и у рату, још само могли видети из даљине. Но и тај орао се променио сада, на своме штиту носи три грба, али за њихов спој су се битке и водиле. Заставу су метнули чак и на саму капију моста, чим јачи поветарац дуне, а Дрина увек са собом носи ветар, некако сенка увек падне преко турског натписа о задужбини Вишеграђана Мехмеда Паше Соколовића. Сада преко тих зјапећих рупа, не би ли се саобраћај, живот и проток Вишеграђана наставио нормалним током, нове власти натакнуле су жељезну конструкцију.

Тома Галус смогао је снаге и вратио се у Вишеград чак три године по завршетку рата. У својој мршавости и изнемоглости, која се идаље оцртавала на њему, као да ће заувек остати са њим као вечни белег на ратовање, Галус се држао усправно и достојанствено. Дошао је да види мост, окретао се лево десно као да не препознаје ту стамену грађевину и као да је то сасвим нови мост који надвладава моћну реку. На средини моста, на капији, угледао је у облаку дима, свог старог друга, Гласинчанина. Док му је прилазио у срцу осети тугу и непријатност, иако се намах, угледавши га зарадовао што види познато лице. Пришао му је на само два корака, а Гласинчанин га мутно погледа, кроз онај облак дима што је сачињавао готово ореол и испуњавао његов лични простор. Он одмах одврати поглед и као да су до малопре водили разговор, поче говорити:

-Све има свој рок трајања, и мост, и рат, и заставе, и људи.- затим  га поново погледа оним својим мутним погледом и настави уперивши прст ка узбрдици која води на Мејдан.- Алихоџа је лежао мртав неколико дана, док га нису однели. Ја сам сада добро. Доделили су ми ту неко имање, али нека неописива потреба ме тера да сваки дан дођем на капију моста и запалим цигарету.

Тома га је зачуђено гледао и није знао шта да му одговори, муцаво затим рече: – Па ево и ја сам добро… Нисам био 7 година у Вишеграду.

– Ах, ко ти крив?- одврати му Гласинчанин. – Ја се богами одавде уопште нисам мрдао. Мало сам пуцао, мало су ме пуцали. Сада сам добро. Имам имање. Знаш? И на њему животиње.

– То је добро.- за дозом упитниости изгвори Галус, са све већим сажаљењем према Гласинчанину.

– Можеш навратити некад на ручак. Одлично печем месо. Знаш? Не кољем животиње, давим их. Углавном напуним појило водом, а затим убацим кокошку унутра и држим је све док се не удави. Месо је доста укусније када крв остане у њему. Кад би их клао, месо би изгубило ону свежину и сочност, крв исцури. Знаш? Сигурно се питаш зашто у води, а не једноставно овако рукама или каквим гајтаном, свиленим као Турци. Покушао сам и то, но онда месо постане тврдо, ваљда се животиња од силног страха згрчи, па јој се и месо укрути. Но печем само кокоши и пилад, немам баш толике снаге да убацим целу свињу у појило. Можда би ти могао да ми помогнеш, имам једну свињу ценим да има око стотињак кила. Успели бисмо удруженим снагама да је убацимо у појило. Прасади немам, јер немам нераста, неко га ми је украо. Сумњам на Муслимане из суседног села. Аустријанци су отишли знаш. А ти си се вратио, зар ниси и ти један од њих?

Тома Галус бивао је све зачуђенији и тужнији. – Нисам, држали су ме по тамницама, ухватили су ме у Трсту, викао сам Осана, народе и свете! Можеш мислити? Зато су ме ухапсили, па ми сада на сан стално долазе бројеви 115 и 38… – Ту га прекину Гласинчанин и рече – Нека су те и ухапсили, одувек сам те мрзео! Ти аустријанско смеће! Колико људи је помрло, ево тврдокорни Алихоџа… – Тома с презиром и бесом који је куљао његовом крви, само изусти – Ма, боли ме уво! – и продужи ка западу, ка сунчаној страни моста.

Сања Митровић: ЧУВАР СПАВАЊА / ПАДАМО, ДАКЛЕ САЊАМ

Чувар спавања

Сова држи миксер док песак једе моја стопала желим да одем до утичнице звук миксера је све гласнији и гласнији и огромно бонсаи дрво испред мене ме обрадује бонсаи је заправо дрво које се гаји са намером да остане мало и не дозвољавају му да порасте

„И онда је сова имала миксер! Држала је миксер канџама некако!“.

„Миксер, баш миксер?“

„Да!“

„Па ја сам правила палачинке док си спавала. Користила сам миксер“.

Читала сам да је могуће да се тако нешто догоди и то би требало да се догађа са звуцима који би иначе могли да те пробуде, укључујеш их у сан да би им дао смисао и наставио неометано да спаваш. И моја слободна душа, одмарајући се од чула, снивала је сову која држи миксер. Сетим се Волтера и питања како то да је душа, ако је у тренутку спавања потпуно слободна и своја, луда? Сан о сови која држи миксер и бонсаи дрвету које није спречено да расте.. У немогућству да га се потпуно сетим, покушавам да оборим његов значај.

_______________________________________________

Падамо, дакле сањам

Возила сам аутомобил и све о чему сам размишљала јесте то како ја не умем да возим. Појавила су се могућа скретања, а ја нисам смела ништа да учиним сем да наставим да идем право, али појавила се једна необична, бела врба у даљини и пожелела сам да одем до ње, морала сам да скренем лево што сам и учинила. Онда сам аутом прошла кроз зид нечије куће и нашла се у дневној соби која је била соба моје прабабе, али кућа није била њена кућа и ње није било што ме је збунило. То ме није спречило да се некако избавим одатле и почнем да тражим врбу, а на задњем седишту појавили су се Агни и Ања. Када сам схватила да возим и њих, не само себе, успаничила сам се и желела да станем и само смо одједном биле у ваздуху и ауто је падао, ја сам се окренула да погледам њих две и угледала их мирне, помислила да сањам и нашле смо се на аутопуту, а у даљини се поново видела врба.

Богдан Рапаић: ЈЕСЕН У МОЈОЈ УЛИЦИ

Први дан јесени, пас ме запишао већ два пута. Реткост.
Као и увек, стојимо Горан, Велибор и ја.
Горан је данас посебно ћутљив, не воли кад почне јесен, алав је, воли сунце.
Мене глад већ полако пролази, заситио сам се.
Велибор нам се подсмева, он се целе године храни.
Испод нас је аутобуска станица.
Скоро су мењали бетон, пресвукли су улицу, мењали су и топловодне цеви. Запрепастио сам се кад сам видео шта се налази на само два метра испод земље. Песак, сам песак, песак морског дна. Некада је ту стварно било Панонско море. Некада су рибе туда ходиле. А сад смо ту Горан, Велибор и ја. Корење нам је тако плитко.
На аутобуској станици стоји жена, сама, носи црвени кишобран. Кишобрани тако лепо изгледају кад се гледају одозго. Но њен кишобран није отворен. Кажем Горану да ми није јасно зашто га је понела, данас неће бити кише, Горан тужно одговара да мора да је због јесени. Одмахујем. На станици јој се придружио господин црног капута, он нема кишобран. Видиш, кажем Горану, овај пут ми не одговара, стварно је тужан. Аутобус је наишао и одвео их.
Велибор ми каже да данас гаврани гракћу гласније него било који други дан у години, кажем му да то нисам до сад приметио, он се брани да је то схватио пре неколико година кад је почетак јесени био посебно хладан. Каже то је зато што дан и ноћ подједнако данас трају. Питам га је л тако и у пролеће онда. Понекад помислим да Велибор из чисте досаде измишља, но сви песници су лажљивци.
Преко пута нас је школа. Деца су увек гласна, радују се не марећи за доба године. Одрасли су тако другачији од њих, Велибор потврђује. Најмлађи се из школе увек враћају прљави. Старија деца се угледају на одрасле, то је тако тужно.
На станици сада има десетак људи, аутобуса нема већ неко време, говорим Велибору како се људи погубе у јесен, доказ је у њиховој изгубљености како и шта да обуку, неко је у шушкавцу, неко у мајици, неко у прслуку, неко у хаљини. Велибор се смеје, он је луцкаст, не мари за јесен као Горан. Покушавамо Горана да орасположимо, али не иде нам. Њему је јесен за све крива.
Ноћи смрде кад почне јесен, каже ми Велибор одједном озбиљан. Људи се греју на све и свашта, убацује се Горан, али одмах се враћа својој патњи. Сама помисао на огрев изазива нам језу.
Људи су тако надобудни, јесења меланхолија помути им и ум и разум, брбља Горан. Ни ти ништа ниси бољи, вели му Велибор.
Сунце нас напушта све раније, многе птице су отишле, није ни чудо што у јесен меланхолија влада. Некад ми падне на памет да људи имају четири темперамента по четири годишња доба. Сангвиник би било лето, меланхолик би била јесен, флегматик би била зима, а колерик пролеће. Сваким човеком влада неко годишње доба. Иако су Грци поредили са елементима, ја поредим са добима. Горан ми каже да лупетам глупости и да превише обраћам  пажњу на људе. Велибор цокће и говори да се манем људи. Мени су они занимљиви.
Дошла је јесен и то је најбитније.
Данас је први дан јесени, Горан и ја смо поспани, ускоро ће нам сан, Велибор се смеје, лако је њему.
Њему лишће не опада.

Богдан Рапаић

Богдан Рапаић: МОЋ ЈЕЗИКА

Моћ. Има ли веће моћи, од моћи Језика? Прохте ли ми се да кажем како из моје три главе, расте седам дана, у којима се крије сваког универзума тајна, Језик ће то поднети. Језику то није бесмислица, то је бесмислица договора многих глава који су заборавили шта Језик значи. Главе се договоре, шта је тачно и шта је смислица. Језик је моћан, и човек га има, а у ствари Језик њиме влада. Прича је безброј и исто толико је има свака глава. Но човек јесте прича и ништа друго. Кад не би било човека, Језик не би имао чиме да влада. Човек му је роб над којим спретно, ево већ управља, одвајкада. Пошто је Језик све дозволио, допустио је својим робовима, да им буде несхватљиво ко с ким ту влада, да ли они Језиком или Језик њима. Језик је дозволио човеку да измишља приче, дао му је слободну вољу, да се игра, да тугује, да патетише, да се заноси, да лаже и да каже истину. Језик тако испуњава све нас и налази се у свима нама.

У почетку био је само он. Да ли му је било досадно, да ли му је било празно, нама, човеку, никад није открио. Само нам је одредио да је био пре свега и да је онда био на почетку и на почетку свих нас. Језик је светло, пре светла, и надјачава све мракове и безјезиковне крајеве. Кад је пожелео, настао је. Кад је пожелео, створио је свет, а онда и човека да може да му прича о том свету, али човек га је преварио и измислио је причу о свету, па зато сада мисли да влада светом. Јер Језик ипак није створио човека од себе, него само налик себи, зато га и човек не познаје у целости, већ траг по траг открива слику које је он, само налик. Једног дана помислио је да је преварио самог себе јер је створио човека, па му је открио своју сенку. Страшно се Језик запрепастио кад је видео човека да ужива у његовој сенци, јер се тамо не види човеков мрак. Дуго се размишљао како да реши своју грешку. За човека је створио Живот и Смрт, но то није било довољно. Дуго је  туговао над грешком, док се једног дана није разбеснео. Тада је замрсио човековој глави језик, одузео му моћ које се данашњи роб не сећа. Јер сестра Језика то држи затворено међу својом децом, Словима која се не изговарају, већ само остају на Хартији који познају само Језик и његова сестра Писмо. Оног дана кад се Језик наљутио позвао је своју млађу сестру Писмо, коју је сам створио да не би сам себе заборавио. Она му је била захвална, а он ју је волео више него себе, јер се крио у њој. Увек му је помагала, али је волела и човека па му је дала да види и оно налик ње, па му је у руке ставила слова која се изговарају да их очима види. Језик се на сестру није наљутио кад је видео шта је Писмо урадила, јер је и он остао да се скрива човеку у ушима и срцу, да их устима изговара. Језик је остао да човеком влада, али да му се никад не обрати.

Језик иако  воли свог човека, казнио га је, јер је схватио да је грешка. Казна човеку се састојала од тога што му је Језик створио моћ Питања и моћ Одговора. Кад је Језик створио Питање и Одговор, наредио им је да никад не открију човеку првог и последњег себе, већ да човек лута у бесконачности свог незнања тачности, у ту сврху створио је Језик Истину и Лаж и дао човеку да их казује, без знања која је која. Затим је редом створио , прво Страх да се човек боји својих прича, друго Заборав да понавља своје приче, а затим и Свађу да човек супротставља своје приче којих се плаши и заборавља. Ово тројство преварило је Језик и створило Хаос, па је Језик морао да од себе да Мир и Љубав. Тако је настала Равнотежа. Од свега тога настало је Јуче, Данас и Сутра.

Моћ. Има ли веће моћи, од моћи Језика? Прохте ли ми се да кажем из моје главе како је све настало и да испричам причу о настанку Свега, Језик ће то поднети. Јер Језик ми даје слободу да му причам приче, да кроз њега тугујем, патетишем, лажем и казујем истину. Јер језик ми даје слободу да се играм, даје ми слободу да будем слободан, иако сам ограничен његовом бесконачношћу. Јер у Језику је истина, у Језику сам и Ја.

Сања Митровић: ЧУВАР СПАВАЊА / ПАДАМО, ДАКЛЕ САЊАМ

Чувар спавања

Сова држи миксер док песак једе моја стопала желим да одем до утичнице звук миксера је све гласнији и гласнији и огромно бонсаи дрво испред мене ме обрадује бонсаи је заправо дрво које се гаји са намером да остане мало и не дозвољавају му да порасте

„И онда је сова имала миксер! Држала је миксер канџама некако!“.

„Миксер, баш миксер?“

„Да!“

„Па ја сам правила палачинке док си спавала. Користила сам миксер“.

Читала сам да је могуће да се тако нешто догоди и то би требало да се догађа са звуцима који би иначе могли да те пробуде, укључујеш их у сан да би им дао смисао и наставио неометано да спаваш. И моја слободна душа, одмарајући се од чула, снивала је сову која држи миксер. Сетим се Волтера и питања како то да је душа, ако је у тренутку спавања потпуно слободна и своја, луда? Сан о сови која држи миксер и бонсаи дрвету које није спречено да расте.. У немогућству да га се потпуно сетим, покушавам да оборим његов значај.

_______________________________________________

Падамо, дакле сањам

Возила сам аутомобил и све о чему сам размишљала јесте то како ја не умем да возим. Појавила су се могућа скретања, а ја нисам смела ништа да учиним сем да наставим да идем право, али појавила се једна необична, бела врба у даљини и пожелела сам да одем до ње, морала сам да скренем лево што сам и учинила. Онда сам аутом прошла кроз зид нечије куће и нашла се у дневној соби која је била соба моје прабабе, али кућа није била њена кућа и ње није било што ме је збунило. То ме није спречило да се некако избавим одатле и почнем да тражим врбу, а на задњем седишту појавили су се Агни и Ања. Када сам схватила да возим и њих, не само себе, успаничила сам се и желела да станем и само смо одједном биле у ваздуху и ауто је падао, ја сам се окренула да погледам њих две и угледала их мирне, помислила да сањам и нашле смо се на аутопуту, а у даљини се поново видела врба.

Simeona Jakišić: UžaSAN / Pravi san

UŽASAN

— Šta ćemo noćas? — pita prva.

— Ajde pičvajz neki — iz topa, druga.

— Ima li vas mozak? Svako veče vanpametne ideje. Dobiće srčku, svi ćemo pocrkati — logična je treća.

— Život je iovako kratak — konstatuje prva.

— Dosada ubija — podržava druga.

— Nadam se da ćete se obiti o glavu. Sve ću joj reći — plemenito preti treća.

— U manjini si. Ako pokušaš, vrištaćemo i ništa te neće čuti. Ne bi bio prvi put, a svi znamo šta onda sledi. Nervni slom. Totalno uganuće moždanog zgloba, sveopšti bol  — prve dve prenesoše ovu poruku uglas, telepatskim gledanjem, trećoj, koja u stresnim situacijama reaguje smrzavanjem.

— Aj sad brzo. Šta ćemo? — u razgovoru ostaše samo prva i druga.

— Nešto novo. Dosadile su mi traume od bezglasnog vrištanja, bežanja od progonitelja, ispadanja zuba i nepoloženih ispita. Nešto otkačeno — puna je zla druga.

— Čekaj, impliciraš da budimo podsvest alogično svesne nesvesti? — odaziva se pameti prva.

— Šta fali, bez rizika nema dobitka.

— Znaš da su za tu važnu regiju, s razlogom, zadužene one od nas koje su na samrti… Jer je naša vrsta specijalno nezgodna kad je na samrti… Moglo bi da bude ozbiljnih posledica.

— Reci mi da veruješ u onu priču da je svemir nastao iz praska nervne ćelije koja se maksimalno iznervirala tik trenutak pred smrt?! Hahahahah svima ću te otračati. Ima da se proširi moždanom mrežom dok si rekla “vršnjačko nasilje”.

— Podvij taj nervni nastavak, mnogo se širiš. Samo kažem da je opasno. A ako misliš da se nečeg bojim ili da si nedajbože u bilo kom smislu superiornija od mene, kokaj membranice, pa da gledamo projekciju.

— Neka igra počne!

***

Utabanom stazom, šetam po beskonačnoj livadi. Za ruku držim jednu veoma prijatnu i blagonaklonu, po poslednjoj modi izgrađenu zgradu. Uživanje nam prekida matora zgradetina suparnica, koja se približava brzinom konja u letu. Sva izobličena i zloslutna, zaustavlja se pred nama, a prozori joj se krive u izraz najstrašnijeg besa. Mnogo veća, sunovraćuje glavu ka prijatnoj zgradi i napada je. Pri svakom udaru dolazi do jakog zemljotresa, a telo moje nesposobne zgrade se zakucava u zemlju sprat po sprat. Pas mi pritrčava u pomoć. Laje na mene iz sve snage. Svaki zub mu je očnjak, a sluzava pljuvačka curi iz očiju. Bežim od vuka teškim i laganim hodom, a on me odvodi u prostor između, ovog puta, dve beskonačne ali naopačke izvrnute livade. Počinju da idu jedna ka drugoj iz želje da se sjedine u još veću naopaku beskonačnost. Biću kolateralna šteta. Ne znam kada je pas poprimio obličje krave, ali lelujajući vimenom ona se uzdiže na usko nebo i postade zvezda koja sija samo meni u oči. Ta mi svetlost kaže sledeće:

Kao što vidiš, snovi su najstvarniji prostor nemogućeg i alogičnog. Međutim, u njima se ne nalaze potisnuti strahovi, teskobe, žudnje, sumnje ili skrivene poruke koje treba da tumačiš, a koje će ti zauzvrat često odati isceljujuća i veličanstvena saznanja. Naprotiv, u prostranstvima tvog uma trenutno postoji samo gomila nervnih ćelija koje međusobno komuniciraju i smeštaju ti određene snove, osećanja i odluke koje misliš da samostalno donosiš, odnosno, sve što ti se u životu, kao i u snu, dešava. Jesi li stvorena da im služiš, da u tebi parazitiraju ili ćeš konačno uzeti stvar u svoje ruke i početi da živiš u skladu sa SOPSTVENIM željama?

Zatim zapovedno izvrišta da je krajnje vreme da se otreznim i ponudi mi čašu viskija. Pošto sam je već prihvatila i iz nje potegla, bilo je kasno da odbijem kad iz čaše bez dna na mene pokulja more viskija. Sve bi potopljeno i ja se udavih u alkoholu.

***

— Gore ste od Hitlera i Staljina, zajedno! Razotkrile ste nas, milijarde života dovele u opasnost! Ne mogu ni da zamislim kako će nam se osvetiti… Đavo vam sudio! — bile su to poslednje reči treće nervne ćelije pre nego što je shvatila da ova situacija zaslužuje više od smrzavanja. Preventivno izvrši samoubistvo.

— Nek joj je laka moždana zemlja… — jedva izusti prva.

— Šta ćemo sad? — veselo, jer je adrenalinski zavisnik, veli nakon fiksa druga.

— Trebalo bi da otvorimo SOS liniju, da ne bi došlo do masovnog suicida — zabrinuto predlaže prva.

— Šta se sekiraš, ionako smo samo nas dve u ovom mrtvom moru aktivne. Nego sedi da proslavimo, popijemo po jednu — pobedonosno, druga.

— Pravo kažeš, jednom se živi — oportunistički, prva.

I tako, nesvesne, potegnuše iz čaše bez dna.

________________________________________________________________

PRAVI SAN

Ja sam anđeo. Posmatram se iz ptičje perspektive. Imam (doslovno) tamnoplavu, kratku kovrdžavu kosu, dugu belu haljinu i beli plašt. Sedim na oblaku i sviram liru, melodiju koju izmišljam u trenutku ali mi je ipak odnekud poznata i to me rasterećuje. Nebo je prostrano i neobjašnjivo prijatno. Jedini oblak, odosno onaj na kom sedim, polako nestaje i uviđam da ga zapravo udišem. Pokušavam da zaustavim disanje ne bi li se oblak na neki način regenerisao. Bezuspešno. Nastavljam da dišem i gledam kako veoma polako nestaje. Znam šta da sledi ali me to ne uznemirava. Kada poslednji tračak oblaka završi u meni, počinjem da padam i osetim kako mi se organi, zbog brzine, premeštaju. Padam veoma dugo. Očekujem da ću pasti na prostranstvo trave i to me uopšte ne brine jer me asocira na prostranstvo neba, ali kada vidim da je ono ka čemu se survavam – beton okružen zgradama – hvata me strašna panika. Ishod je neminovan i ne pokušavam ništa da preduzmem, predajem se situaciji. Budim se neposredno pred udar.

Лазар Буква: ПИСМО У КОЈЕМ ТОДОР ОД СУБОТЕ СВОМЕ ШЕГРТУ НИКОЛЧИ ОБЈАШЊАВА ШТА ЈЕ ТО ARS POETICA, И ЈОШ, ЗАШТО ПИСАТИ ПИСМА

Драги мој Николча, мили пријатељу,

У овој антипатичној рупи што се зове свет (на поругу језику и разуму, јер свега ту има далеко више него светлости и сијања), деси се понекад, тако ретко, тако тугаљиво нечујно да Бог (или Природа, како је ту једнакост изволео успоставити онај бунтовни Јеврејин) изабере себи за мартира двосмислено биће, прозвано песник. И да је ту, одувек и пре свега другог, било више мучења и сведочења него раскалашности и слободе, супротно назорима неких (егзампларно, оне ноторне будале Трипчета де Утолчета), стојим ти неупитно сигуран, стаменит, са ових пола века живљења што храмље за мном. Зато те унапред упозоравам: работа је врагометна! Куд си, забога, полетео, нежни, небријани? Шта ћеш по мансардама, на студени, у гуњевима, невесео, заптивен, незнан и грк? И не заваравај се својом младошћу: ње ћеш се инстантно морати да лишиш. Тлапње су то што они злосрећници (као поменути господин Трипче, песник!), гурају мимо меру у ушеса младом човеку, да се, тобож, песме у младости пишу, из весеља, и шаренодушја (да, баш тако каже!), и да је живети исто што и певати: јер све је, уистину, од тога супротно, драги мој Николча. Све је то један смишљени меланж да вам се колосално замажу очи, а онда се, је ли, сујети неколико „еминентних“ фигура слободно препушта позорје. Младости, дакле, још на самоме почетку, мора се узвикнути једно одважно: pereat! Не сумњам: тешко, можда, јесте, ни трена то не спорим, и сам се ломих на том попришту, али кад се једном, напокон, осети благодат речи како сипа из нас (а до тога је само наша аскеза довела), читава та погибељна мућкалица од страсти, алкохола, госпођица и пријатељица ноћи, чини нам се јакоже дим.

И када се из те земље робовања, најзад, човек извео, а мислим да сам побројао оно што га је у њој најсилније задржавало, онда се, дакле, помаља права ствар. Не само да пред човеком нестају страсти, већ  нестају и ствари: стварност. Али не, не ради се ту о томе да се препустиш маштарији и „ствараш свој свет“. Учувајмо се таквога хуљења! Напротив, ствари ишчезавају само у оном виду у којем су дотад биле познате, као самостални, неприкосновени предмети, а с њима се, заправо догађа следеће: постају услужни мобилијар који само чека да се усели у језик. Језик је, како неко, ваљда, рече, анти-свет. Јер све што, од тога момента, видиш, служи само томе да се ојезичи, да се метне на сцену, да се убаци у оквир. Да, баш попут оквира! Као када би ходао улицом и гледао кроз њега, док она ранија, слободна стварност, сада постаје материјал за испуњење слике. И сада ти је, надам се, јасно, зашто ти никада и ни у чему не треба да учествујеш. Ти си онај који држи оквир, све око тебе служи да га испуни. Ако ти интервенишеш, ако упаднеш у мрежу ствари, ако напустиш становиште сведока: изгубљен си, у погледу писања, једном заувек. Јер само је један успео да у исто време буде и учесник историје и остане сведок, а тај је умро на крсту! И ето шта, неизмењиво, разликује песника и Бога.

Но, није све, Николча мој, у рамовима и оквирима! Тада би ствар била, ако не лакотна, оно бар једносмерна. Зато се добро научи седењу: желим све да простудираш. Има да вријеш од знања, а то су данашњи наши тупани списатељи непојамно лако бацили за леђа. Прво иду језици: грчки и латински, затим јеврејски и арамејски, па арапски и коптски и, богами, сиријски, а то није занемарљиво: јер ја и данас верујем, ко не зна грчки, њему без сумње, промаја кроз главу дува! И ко не зна сиријски, остаје му само да цркне од муке! А за остало важи слично. И не веруј звеканима кад кажу, а то опет веле Трипче и Анхел Кварни, да су од бдења над црвоточним инкунабулама само сколиозу зарадили. Све је то покварењачка уобразиља, без искрености и чистине, тако у злу брза да одвуче младог човека од аскезе и путање. И још једна ствар: не наседај злехотнима, пиши писма и само писма, па нек траје колико траје. Једино кроз писмо остајеш до краја литераран и не напушташ оквир. Па нек се смеју балвани, показују календаре и узвикују туробно: 2021! А о лажности прогреса и еволуције, другог ћемо пута, онда када се сакупимо и састанемо, што с пуном надом и радошћу очекујем! И не дај се,  Николча мој: вуци мислени зинуше одсвуда, нема много до нашега сусрета, а до тад те поздравља

У Христу Богу искрени,
твој мештар и пријатељ,
Тодор од Суботе.

Ленка Настасић: ШАНСА

Зашто све плишане играчке имају сличне очи? Изгледају као да се труде да покажу да нису само од паперја, него да и у њима нешто дивно животари. Смеђе, без јасних зеница, или беле са неспретно нацртаним црним туфнама. Ипак су далеке и недовољно осећајне. Зар ме одмалена прате тупи видици? Девојчица на седишту лево од мене стеже своју плишану илузију. Изледа да је плаши моја покисла појава.

Сада ме од твог погледа дели неки претерано шарен кишобран и тринаест корака кроз баре на коловозу. Окрећем се супротној страни улице док возило креће са станице и као да опет осећам: гледаш ме. Какав ти је то поглед, кад ништа не говори? Ако и говори, да ли је то нешто вредно речи, кад се не може прочитати из ширине једне зенице? Какве мисли пролазе кроз замагљене тунеле? Можда ниси прави, али сигурно ниси погрешан.

Седим и гледам кроз угашен прозор на град. Аутобуси ме асоцирају на неискоришћене прилике. Као да некога тамо горе брига да ли ћемо проговорити пар речи између станица. Очи немају куда да гледају од гужве. Плава, истрошена седишта памте некада познате облике. Линије устаљених путева захваћене су тек онако, узгред. Група младића стоји на степеницама, спремни да истрче чим возило закочи. Тиши се промукло слажу са мишљењем гласнијих, заборавивши да имају право на сопствено. Лакше је тако.

Још једна станица. Напипавам у џепу празан омот од жваке и прсти ми миришу на пеперминт. Изгледа да данас све мора подсећати на хладноћу. Док возило нагло кочи, тетурам се до излаза. Још је хладније напољу. Окрећем се да видим да ниси можда кренуо за мном. И боље што ниси. Понекад је даљина неопходна за приближавање ономе на шта су очи навикле. Само да ми је дочепати се собе. Врата гребу плочице и бука одзвања неосветљеним ходником. Бар сам стигла већ једном.

Лежем на кревет и гледам у мапу света окачену на плафону. Идеја је била да ујутру, чим се пробудим, помислим колико је нових места, људи и идеја још предамном. Зашто ми се онда у глави искључиво јавља мисао колико сам мала у односу на свет? Да ли на мапи постоји пут до себе? Или тебе? Можда је то исто. Плишани зец на ћошку кревета и даље гледа у празно.

Скидам кофер са ормара и отварам унутрашњу преграду. Свеска на туфне се појављује тачно на оном месту где сам је ћушнула. Отварам је по други пут ове јесени. Можда овог пута заиста прочитам песму коју си ми исписао на последњој страници. То више говори о мени, него о теби. Негде сам прочитала да постоји све чему дамо смисао. Можда зато ти и ја нисмо имали шансе.

И док се плафон окреће у ритму музике у мојој глави, остаје ми питање: да ли уопште волим? Не верујем у звезде падалице, али ипак замислим жељу. Прочитаћу је.

…

Додири без осећаја,
разговор промуклих и сутра –
све изнова.

Лазар Буква: ЈЕСЕН У МОЈОЈ УЛИЦИ

или

како Тодор од Суботе, Николча и Фарук-ал-Банани испијају безалкохолно пиво

Пре него што кажемо где су седели и о чему расправљали, нека буде знано и утврђено и у обзир узето да робу Алаховом, Фаруку-ал-Бананију, испијање безалкохолног пива, по следећем хадису, није забрањено. Наиме, Ајша р.а. преноси да је Алахов Посланик с.а.в.с. рекао: „Све што опија харам је. Оно што опија у великој количини-харам је и забрањено је узимати га и у малој количини!“ То је, дакле, конкретно, без алкохола пиво Фаруку дозвољено. Осим тога, мало му је шта те вечери било халал.

Субота је била, петак турски светац тек што је прошао, а њих се тројица непоречно усагласише да су се од дома за кафански сто наканили подоцкан. Сам тај факат да су се стисли у једном куту, погусто окружени гомилом гостију са суседних столова, платио је Николча тиме што су му од дима трајно црвениле и сузиле очи, Тодор што га је, на његову властиту катастрофу, неко од гостију, из књижевног дуњалука, могао препознати, а Фарук-ал-Банани тиме што се келнерица, пролазећи непрестано овамо-онамо, између шанка и њиховог стола, чешала својом задњицом (lat. regio glutealis) о његова леђа и главу. Но, како било, морало је свима њима бити схватљиво да се ова напорна гомила, мишје несмела, између осталог, сакрила од кише што је напољу лила. А лила је онако досадно, постојано, хладно, болешљиво, из тмастог неба на пуст плочник. И Бог убио онога ко те вечери, и тога момента, помену лисје жуто! Јер одмах  се започе расправа:

Николча је, у паузи између два кашљуцања, казао како јесења атмосфера њему као песнику нимало не годи, и како он зна, а о томе се може и читати, да песник најбоље ствара у пролеће, када радости живота постају очигледније и када се све буди; када боје постају јаче, а звуци природе обузимају песника и дижу га из стваралачког дремежа.

Тодор је вехементно одбацио ту тврдњу и закључио да су све то што Николча говори само најобичнија loci communes, и будући бесан на свог шегрта, он се је залетео да објасни како годишње доба нема никаквог утицаја на књижевно стварање, а ако и има, јесен не би била најгора од њих.

Фарук је само прогутао шипку.

Надглашавала су се ова двојица, тврдоглаво, сваки у себе сигуран, док Николча ипак није подвукао реп, и саслушао поуку свога учитеља о томе како би јесен, ако се боље промисли, ипак могла бити изузетно погодна, и то баш зато што она инхибира а не буди, што замагљује (а не бистри, је ли), што киши а не суши, што жути а не хлорофили, што пада а не пење се, што шушти а не цвркуће, што гњије а не зрије, што хлади а не ждије, што смрди а не кади. И након што је, фатално поражен у расправи, пао жртвом реторичке бујице Тодора од Суботе, Николча је ућутао и сакупио у глави све разлоге да већ до 21. децембра има своју прву збирку.  Тодор је пред очима Николчиним видео ефекте своје лекције, и био поносан, primo, на себе, secundo, на Николчу, а Фарук-ал-Банани ионако је само ћутао и очима мотрио на све стране, збуњено, несигурно, да су његови пријатељи могли закључити само две ствари:  Или му је а) срце запаљено црним косама неке џенетске хурије, однекуд, на земљи показане, или се б) осећа као мујезин у месној индустрији Матијевић д.о.о.

Разговор ове двојице и ћутање трећег, прислушкивала је отмена фигура за суседним столом, господин коме су само фрак и халбцилиндер фалили па да, висок и уштогљен, поново довуче за собом читаво 19. столеће у мутним, сивим данима мителевропским.

– Салутирам, салутирам, господо… нећу сметати, претпостављам, ако се прикључим разговору…

Био је то човек кога је Тодор однекуд знао и раније, наречени фишкал Јанковић, директор предузећа Злопоглеђа д.о.о. основаног у сврху очувања српске културности.

– Када је, дакле, о јесени реч, а то је, не варам ли се, био меритум овога вашега спора, ја бих имао један предлог с обзиром на непорециви факат да у пролеће наше песничко братство већма из куће избива, дочим се на јесен, у топлоти ( и хладноћи) дома свога посвећује цело књижевном стварању, на ползу роду, како је говорио још учени и умни Доситеј. Уз помоћ мога доброга пријатеља и интимуса магистра Чиплића, професора гимназијског, зачело се и у главама нашим угнездило величествено замисленије, је ли… хе, хе, што би рекли наши стари… да се оснује, ако не попечитељство, оно бар као неки институт за обнову и продужење јесени поради књижества сербског. Хе, хе, извините да ли бих ја могао сести…е тако! То би се попечитељство, илити, радије, институт бавило математски тачним проценама да се наше књижество испонова врати на висине на којима негда одолеваше и истрајаваше. Между чинилцима који су овде неумитни издваја се најпаче киша. Јер нико неће порећи да је наше књижество много боље и фекундније било пре сто година кад је много кише падало, а особито године 1937. када је чак 1324.5 mm у Лозници измерено. Поређења ради, просечно количество падавина само је 896mm, при чему су на североистоку најмање падавине, чак испод 600mm, дочим се ка Копаонику и Пештерској висоравни и до 1000mm те вредности подижу. Ни у Подунављу, пак око Велике Мораве, и доле до Врања и Димитровграда није сјајно: они тек око 650mm током године имају. Из овога је, следствително, јасно да понајвише страда наш Банат, који је дуго и најбољше књижевнике даривао, а у Кикинди је, помислите, 2000. године само 233.1 mm јадних измерено. Из свега, се да, следствително, закључити да је киша, да не кажем дажд,  между осталим чинилцима, високо делотворна и да је Банат, док је, у њему било кише, још и какве књижевнике одњихао, а данас није дао више од Партизанске књиге…

И захуктали солилоквиј фишкал-Јанковића настављао се ad infinitum, док је Тодор од Суботе свим моћима мимике Николчи указивао да не прима к знању ово замешателноје изложеније српско-славеносербско, и кошмарна бунцања овога лудака…

Николчи се у глави вртело од бројки и аутумналне апотеозе фишкал-Јанковића, да су му подбуле и поцрвенеле очи, и ту и тамо кашљуцање, само појачавали интелектуалну маглу коју изазиваше негодовање учитељево.

Фишкал је, ваљда, онда кад му се учинило да је завршио само тријумфално устао и са себе стресао пепео који му се по пантолама трунио док је говорио, а друштво је поздравио и нестао, неприметно, у гомили.

Тодор и Николча на тренутак заћуташе и у некаквој нејасној тишини и помућености што им је лебдела у главама само погледаше Фарука.

А Фарук, најзад, отврже уста, па заусти, и рече овим речима говорећи: Христе Боже, распети и свети…

Simeona Jakišić: Кѷриллъ и Меѳодїи: едно жалостно позориште

Simeona Jakisic Kiril i Metodije

Филип Пајкановић: ЛАВИРИНТ У ЧЕТРНАЕСТ КВАДРАТА

23.03.2070. Нови Сад

Мирис који доноси киша, има своју посебну чар, коју ретко ко може осетити и докучити, а камоли саживети се целим бићем са њом. Ужурбана маса на главној аутобуској станици која се креће по кишовитом дану, одаје утисак болести, јер сви су опседнути циљевима зацртаним за тај дан и више нико не примећује оног поред себе. Да је само неко могао да обрати пажњу, угледао би прави пример пркоса. Био је то старац од својих седамдесет и нешто година, у црном капуту и са црним штапом. У његовој руци није било никаквог кишобрана, већ је уздигнуте главе и полако, готово попут утваре, корачао кроз гужву која се ту задесила. Његово мрко избраздано лице и поглед, дубоки који као да допире из неке друге димензије, сведоче да је прошао кроз многе олује које само живот може насликати, па се на ову елементарну непогоду није пуно обазирао. Од главне станице је прешао преко пута, и такође, успореним корацима стигао до једне надасве чудновате грађевине. Била је то зграда која чини се пркоси чељустима глобализације, чувајући у свом облику духове прошлости, видљиве само оштровидном посматрачу. ,,Стигао сам, напокон…“ Помислио је старац загледан у грађевину. Некакву сету је осетио дубоко у себи, а затим од некуд познат осећај топлоте иза своих леђа, окренуо се нагло, али то је била само илузија. Такав осећај је карактеристичан у оним тајанственим тачкама унуверзума, где се прошлост спаја са садашњим тренутком, остављајући безнадежан осећај изгубљености. Ушавши у згради, старац се упутио до лифта, а затим притиснуо број четири. Зачуо се сабластан звук механизма, дајући целој слици пропадања завршни тон. Стигао је до четвртог спрата и упутио се степеницама, које су га водиле до коначног циља. Заносну чаролију тишине, разбијало је лупање штапа о под. Стигавши до стана број четрнаест, дрхтавом руком је притиснуо звоно поред врата, које је шкрипало. За тили час врата је отворио неки младић. ,,Добар дан млади господине. Да ли је Огњен Филиповић ту?“ Упита старац готово смиреним тоном. ,,Није…“ Одговори младић, отегнуто и тромо. ,,Како није? Па он је рекао да ћемо се овде наћи…“ Рече старац, са спонтаном срдачношћу у гласу. ,,Стварно ја не познајем никога ко се тако зове и презива, ја сам овде само привремено док студирам, тако да вам не могу помоћи.“ Одговори младић. ,,Добро онда, ако је тако, могу ли бар да уђем да се мало одморим? А можда се за то време и Огњен од некуд појави.“ Упита старац. Иако је младићу био непознат, ипак је у његовим очима препознао дубину тајанственог амбиса, који је пленио својом недокучивости, те је решио да га пусти да уђе у стан.

Била је то само једна соба од четрнаест квадрата, где су ствари биле поређане скалдно, али опет ако би се која ствар померила, изгледало је као да не би могао да се направи ни један једини корак, чинило се баш да су пустиле неко дубоко корење у поду. Старац је сео на стари кауч са наслоном. ,,Јесте ли за кафу?“ Упита младић. ,,Само ако ћете и ви млади господине.“ Одговори старац. Младић је ставио џезву са кафом на мали решо, док је старац за то време гледао свуда по соби, оствављајући утисак  да на белим зидовима нешто безуспешно тражи. Тада се зачуо бат корака у ходнику, старац се тргао и загледао у врата. Очекивао је вероватно да ће неко позвонити или једноставно отворити, али ништа од тога, кораци су дошавши до врата собе само наставили даље. Младић је скувао кафе и ставио их на сто. ,,Видите млади господине, овде је некада живео мој изузетан пријатељ са којим сам некада студирао књижевност. Иако старији од нас, био је једна врло чудновата и сложена личност, сложен онако како само то жив човек може бити…“ Младић је био опчињен тоном безименог приповедача, те није желео да га прекида.

07.03.2020. Нови Сад

Огњен Филиповић био је човек од својих двадесет и пет година, веселе природе како су многи тврдили, али са неком тамом дубоко у себи. Због такве противречности у самој личности, могло се доћи до закључка да његов смех и извире из дубоког и мрачног пространства. У овој соби је такође привремено живео, а његове вечери су биле попут најтежих дана, јер посао којим се преоптеретио, био је страховит терет устрепталом духу. На зидовима исписане приче, својом садржином доводиле су у питање смисао живота. Јер сви јунаци, све те судбине оковане нечим невидљивим и тешко докучивим, биле су унутрашња порука изнедрена из дубине самог аутора. ,,Како да почнем следећу причу? Вечита дилема.“ Помисли  Огњен, док је дугачки пепео падао у већ препуну пепељару. ,,Могао бих можда да пишем нешто о Звездани, али то може да буде превише банално и патетично, па она мене гледа на скроз другачији начин или можда ја тако мислим?“ Помисли загледан у прозор, са кога су могле да се виде две зграде. ,,Ово је занимљиво, па на оном прозору је светлост, можда када бих узео један од тих живота, преко пута, да их домислим и обликујем по сопственој вољи.“ Био је тада омађијан и очаран нечим, али чиме? Ни он тога тада није био свестан. ,,Ма банално је то, нема никаквог смисла… Можда је ипак време мало да одморим.“ Помисли  одлучно. Затворивши очи нашао се на чудноватом пространству, све је било опасано маглом, која је стварима давала другачији облик, од оног који познајемо. Са друге стране тог магловитог лавиринта, налазила се Звездана, упртог погледа у њега. Њене светло зелене очи, сада су у себи имале сенку, која се попут слутње заривала право у душу. Таман, када је хтео да јој приђе, некаква звер са отвореним чељустима почела је да кидише на њега. ,,Знам шта да радим…“ Ускликну, пробуђен из кошмара. ,,Створићу чудовиште које прождире снове и надања… Само је питање форме важно, у ком облику да напишем?“ Помисли, загледан дубоко у себе. ,,Песма, песма би била савршена за овакву тему“. Донео је одлуку на пречац, а затим су речи почеле да се слажу у глави попут мозаика стварајући слику апстрактног и лудог уметника. На зиду изнад писаћег стола, осванула је та песма, да подсећа аутора шта треба дотерати. ,,Ово ми се чини добро, бар за сада…“ Помисли у себи, а затим је осетио нечије присуство иза своих  леђа, окренуо се, али је то била само илузија. ,,Може ли овако нешто да се напише без последица?“ Била је мисао која му се попут оштрице жилета зарила у главу. ,,Изгледа да требам мало да одморим, пуно сам био напет ових дана, једноставно да одем негде да прошетам.“ Помисли, а затим се обукао и кренуо на улицу. После овога се више ништа о њему не зна. Мада неки тврде да се Огњен Филиповић тога дана бранио од неког силеџије и на тај начин га усмртио, таква верзија се налази у полицијском архиву, који је спаљен. Наводно је после тога отишао у неку другу земљу и више се никада није вратио да дотера песму, апсурд сам по себи.

Садашњост

,,Видите мој млади господине, између нас као да је постојао неки невидљиви договор да ћемо се баш овде наћи.“ Рече старац, сад већ отегнутим тоном. ,,Ни Звездану од тада нисам виде, каква је њу судбина снашла? Да ми је само знати, а била је бунтовна, али врло дражесна особа.“ Рече старац, а затим устаде и крене ка вратима. ,,Но ја сада морам да кренем, идем до оног старог храста поред факултета, тамо су често седели заједно на клупи, можда га и сада тамо чека.“ Рече старац, доста сетним тоном. ,,Али тај храст је исечен.“ Примети младић. ,,Исечен, али како се зграда није срушила? Не то је надасве немогуће, па корени тог дрвета су дубоко испод зграде, готово срасли.“ Овим речима старац је звучао попут неког разочараног Одисеја, кога је и последња нада напустила. ,,Али ко сте ви?“ Упита сумњичаво младић свог непознатог приповедача. ,,Ја сам Огњен Филиповић, да мој млади господине, немојте се ништа чудити, нити мислити да сам луд. Не, ја сам дошао да пронађем отпатке прошлости и на тај начин саставим опет себе, али како кад су приче прекречене. Да, само ова застрашујућа белина, када би могла да се уклони, а да приче пронађем испод ње. Можда бих на тај начин пронашао одговор садашње несреће? Но, остајте збогом.“ Старац је кренуо уским ходником до лифта, а младић је још дуго на вратима ослушкивао отегнуто ударање штапа о под, што је са лупом кише о прозор, појачавало неиздрживу горчину у устима. То је онај осећај када мислимо да смо нешто изгубили.

На једном другом месту

,,Докторе, прогласите смрт, реанимација није успела.“ Рече сестра, загледана у равну линију на дисплеју, која одваја живог од живота. ,,Како се звала?“ Упита доктор. ,,Звездана Влаић, јадна жена јутрос је већ почела да бунца о некаквом чудовишту, које прождире снове и надања.“ Ово последње доктор није ни чуо, већ се усредсредио на рутину коју је обављао у таквим ситуацијама. Сестра је ипак била још неко време загледана у тело, можда тржећи отпатке душе која се одвоила од њега.

Михајло Манојловић: СТАН БРОЈ 29

Стан број 29 налазио се у поткровљу петоспратнице смјештене у малом приградском насељу. Без много природног свјетла и са превише ниским плафоном, његови стари дупли прозори гледали су на запад и када би падала киша, на једном зиду стана избијала би влага која би понекад из своје флеке пустила покоју кап. Зграда веома старе изградње је, између осталог, била дом многим лицима која, напустивши своје домове, са често празним новчаником, одлазе у потрагу за бољим, или макар другачијим животом.

Један од њих био је Маринко – ћутљиви млади столар. У оближњем граду отворила се фабрика намјештаја, и чувши то, напустио је мало мјесто у коме је одрастао. Невесео што изнајмљује стан 29, тако устајао и прашњав, често је тјешио себе да ће већ у међувремену наћи неко боље мјесто. Сметао му је недостатак природног свјетла. Због тога се осјећао изолованим. Ноћима када му самоћа није дала миран сан, гледао је ТВ. Незаинтересовано пребацивајући канале, наишао је на емисију о микроогранизмима и гљивама. Чињеница да су увијек на његовој кожи стварала му је нелагоду и од тада је о томе често размишљао.

Повучен и ћутљив, на послу није нашао друштво, те је слободно вријеме често проводио у самоћи. Своју љубав према дрвету изражавао је кроз дрворез. Пажљиво је посматрао сопствене покрете руком, скидајући слој по слој дрвета, долазећи до облика који је желио. Дрво испод је тако чисто и глатко, као без коже на којој се множе микроорганизми.

Прошле су седмице, и да није каснио са станарином, прошло би их још много. Пронађен је го у црвеној флеци на сред купатила. Поред њега, као на камари, налазили су се велики комади коже.

***

Рат је…

Маринка се више нико и не сjећа…

Стан број 29 ипак није пуст.

Његова усамљеност на петом спрату учинила га је савршеним мјестом за снајперисте, што су кроз нишан чувале запад, све до тренутка док, без најаве и куцања, није ушла непријатељска војска пуна осветничке мржње, испуњавајући простор све до ниског плафона. Двојцу нишанџија мучили су до последљег даха, испуштеног једног кишног новембарског дана, када је једна кап из влажног зида пала на главу војника – на око без капка. Злочинци никада нису пронађени.

***

Вријеме је мира…

Маринко и рат део су истог заборава…

Међу обновљеном фасадом зидова, бјежећи од вреве градских улица и у потрази за инспирацијом, у стану број 29 сада борави млади писац. Изванредно висок и наочит, у потпуном нескладу са ниским стропом, привукао је пажњу комшија, што због споственог изгледа, што због тога што је станар сада већ озлоглашеног стана број 29. Представљао се као Карло, али нико није знао да ли је то заиста његово право име. Посебно је привукао пажњу Марине, станарке на спрату испод. Неко вријеме су виђани заједно. А онда – и то престало.

Већ трећи мјесец Карло сједи у загушљивом стану у коме комади прашине у ваздуху плешу као први снијег, на тросједу већ буђавом од флека. Неко дуже вријеме ништа не једе, и празним погледом посматра плафон. Наспрам његове величине, чини му се толико низак да има осјећај да би се сваке секунде могао срушити и затрпати га тако брзо да не би имао шансе ни да преживи. Учини му се мучним то сурвавање плафона на главу, али Карло затече себе како прикуцава алку, труди се и уврће је. Стара цигла не попушта, греде се опиру, али, Карло је упоран. Сву своју жељу усмјерава ка плафону и већ види како се, повијених кољена, мирно њише са плафона стана број 29.

***

Ни Маринка, ни нишанџија, ни самог рата…

Празни папири остали иза Карла натапају се влагом из сузне флеке на зиду.

Стан број 29. коначно је сам и миран. Отворених прозора гледа на запад… у прилику што се стазом упутила ка петоспратници.

Филип Пајкановић: ЈЕСЕН У МОЈОЈ УЛИЦИ

Увод или Почетак једног на први поглед обичног дана

Ово је надасве тако чудновато и тајанствено пространство. Да,  у овој седефној магли као да ми буше главу некакавим ванземаљским ласерима. Фин је то систем, прави мале рупице у темену, али опет одвратно боли. Овај звук, да ли су то оне трубе? Чини ми се да сам о томе читао некада давно у једној књизи, тамо стоји да ће се на небу зачути трубе и најавити смак света. Какав апсурд, па зашто ја морам да га дочекам будан? Уместо да се једноставно препустим мирном јесењем сну и на тај начин са остатком цивилизације скончам. Али шта је ово? Какви су ово гласови? Па то је била уводна шпица “Дневника” на телевизији. ,,Деда утишај!“ Не он је потпуно оглувео. ,,Који Триша?“ Стварно, више није у ситању да се стара о себи. Пре неки дан је пријавио комшију да му је провалио кроз прозор, а сам га је ангажовао да му поправи ролетну. ,,Ништа деда, у реду је!“ Е сад већ морам да устанем, нема више излежавања. Све јесење дане је ипак увек најбоље преспавати, али ни то некад нема смисла, али зашто је смисао у свему битан? Боље да одем до преподобног Јоце шљивоточивог, он увек има занимљиве напитке у ово доба године. Таман да мало преварим време ракијом, ионако оно напослетку увек порази нас.

Разрада или На прагу зоне сумрака

Ово шетање по влажном опалом лишћу на посебан начим ми узурпира нерве, добро је па је Јоцина кућа одмах ту иза ћошка. Вероватно ме опет неће препознати, да па он је апсолутни феномен. Ево већ пет година какао дегустирамо његове благородне продукте и он ме сваки пут заборави ко сам. Напослетку и у томе ипак некакквог смисла има. Није ни добро памтити све, па понекад и ја једноставно пожелим да заборавим ко сам. Стигао сам до добро познатог дворишта и осећам мирис што плени чула. ,,Здраво Јоцо пријатељу.“ О Боже како ме само гледа, као да управо види ванземаљца. ,,Да ли се ми познајемо?“ Ех, шести пут треба да му објашњавам. ,,Да, ја сам ту комшија и ми се сваке године у ово доба овде састајемо.“ Мислим да је апсурдно да му говорим име, ионако то њему пуно и не значи. Како ме само неповерљиво стреља погледом. ,,Хмм… ајде онда да попијемо по једну, једна тура је већ готова.“ Изговорио је магичне речи, знао сам да ће бити великодушан. Треба напоменути да је Јоца некада давно био монах, али су га избацили из службе. Да, то је био надасве чудан случај, он је просто пекао прејаку ракију. Једне јесени је толико претерао да је њоме усмртио седам монаха, а њих шесторицу слудио сасвим. Оно због чега је засигурно заслужио епитет ,,преподобни“, јесте то што је увек спреман да са свима подели своје благородне продукте. ,,Живели Јоцо пријатељу.“ Ау па он једва и чашу у руци држи. Хм, није му ово уопште лоше, тек се у стомаку осећа умеће врсног алхемичара у виду лагане експлозије. Од чега ли је само прави? Као сваки мајстор свог заната никад неће рећи тајни састојак. ,,Бунар…“ Ма шта он прича, какав га сад бунар спопаде? ,,Шта кажеш Јоцо?“ Мора да је нешто баш важно, чим се овако дубоко замислио. ,,Бунар… пази да се не изгубиш…“ Ау, почело је његово јесење бунцање. Па ништа морам још више да попијем, чисто да се уклопим у овако еминентно друштво. Његово умеће је толико велико, мада је он опет због тога све друге перспективе живота запоставио. Чудан је то смисао, он као да једноставно само за јесен живи. Ово је зацело чудно, тек сад почиње да се осети. Ипак ми се чини да је у питању врло чудна сорта шљиве, али овде има још нечега. Хм, морам више да сипам да докучим тајну овог мајстора. Ау, глава боли, али како ово овако брзо делује? ,,Па шта је ово Јоцо?“ Зуји ми у ушима. ,,Гљива… од патуљка…“ Шта он ово бунца, каква гљива? Какав сад патуљак? Ух ово нису чиста посла, баш се лоше осећам. Морам… морам да кренем кући.

Закључак без кључа или Делиријум тременс

Добро је изгледа да сам још донекле нормалан, таман да стигнем до куће. Осећам некакве чудне експлозије у желудцу, претерао сам то је све. Жеђ, страховита, чини ми се да ме разара, али близу сам куће. Шта је оно поред пута? Чекај, па то је бунар, али откуд овде? Морам, мало воде да попијем, нема канте. Како је ово дубоко, ни дно не могу да назрем, али шта је ово? Губим тло под ногама, падам доле. Не, кад бих само могао да се зауставим, није ово могуће. Чини се да падам цео сат, али колико је сати уопште? Невероватно, цео мој живот ми је прошао кроз главу, са свим оним преварама на рачун времена. Па ја сам пао на дно, не осећам бол, нема модрица. Како је скучено и мрачно овде. Тамо, тамо се нешто миче. ,,Хеј, ко је то?“ Надам се само да није некакво страшно чудовиште. ,,Ја сам патуљак пролећа.“ Шта овај баљезга, не он мене зацело зеза. ,,Каквог пролећа, па јесен је побогу.“ Хм, ај сад да те видим шаљивџио. ,,Знам, али ја сам зато и сакривен у бунару, једноставно не подносим јесен кишовиту и хладну.“ Какав је ово чудак неки. ,,Па шта радиш онда у овој рупетини?“ Не, ја мора да сам луђи од њега кад разговарам с њим. ,,Једноставно, чекам оне дане препуне топлоте и светлости.“ Стварно луд кажем ја. ,,Па ти дани би ти зацело брже дошли, да попијеш коју литру ракије, она најефикасније убија време.“ Да видим шта сад има да одговори. ,,Није мени подребна ракија, ја имам печурке, које претварају ову таму у светлост.“ Хм, ово ми је од некуд познато, али одакле? Не, морам да се саберем, да се напнем и искористим све силе организма. ,,Докторе, дођите пацијент се буди.“ Ма шта је ово сад? Где се налазим? ,,Јесте ли добро?“ Па ово је болница, да зацело болница. ,,Мислим да јесам, али шта се десило?“ О Боже тек сад почиње да боли глава, вероватно због тога што сам ударио о дно бунара. ,,Ништа страшно, нашли смо вас на улици како баљезгате нешто у лишћу.“ Ово је немогуће, они мора да су нешто погрешили. ,,Ма каквом лишћу? Ја сам био на дну бунара, питајте патуљка он зна.“ Па да окрете ми леђа, како се само лоше опходе према пацијентима. Идем ја до оног бунара, па ћу да им доведем патуљка он ће им све рећи. Ма, шта је ово? Мени су руке везане, не ово никако не слути на добро. Морам да се саберем и сетим шта се заиста збило.

Сања Митровић: ПРЕДВИЂЕНИ ПАД

Не могу га сагледати од магле која је око њега, тог обичног човека, најобичнијег од свих, човека који гледа у Саву и не говори, који не може предуго да буде у загрљају, магле која је од детињства ту, магле за коју не знам да ли је одувек била ту или је изашла из мене. Све остаје немо и далеко између нас. Напустићу га, он то зна, видим то по начину на који ме гледа док му прилазим, сваки пут наивно радостан. За успомене ће бити касно, за ону лутку црне косе са чије је мајице испало дугме које је тражио по парку, безуспешно. Неће бити важно да ли се подигла магла, да ли дели своје мисли, да ли грли дуже. Неће бити важно ни да ли је магла изашла из њега, мене или нас. Напустићу га, ја то знам, помисао на бол коју ће осећати због тога данас значи много али тада, када га напустим, биће касно за бригу о његовој боли.

Цео живот је волео верујући да воли, а покушај разумевања тог знаковног језика ме умара. Траје већ дуго, имала сам дванаест година и рекла сам му да желим да ми исприча причу, ону о Артемиди у лову, а он је одбио јер ја већ знам ту причу. Ујутру моје очи су крваве, он не говори ништа о томе, ништа и одлази на посао. Таквим ногама од ветра и ја ћу отићи, отићи ћу, упркос његовим крвавим очима, казаћу му да већ знам ту причу и изгубиће ми се сваки траг.

Једног дана му седим на раменима, имам осам година и могу да чешљам облаке, те несмотрено подигнуте руке ме доводе до пада који он не зауставља. То несмотреност чини, видиш, говори ми, мораш да знаш. Увек сам морала да знам и онда када кренем, он ће морати да зна, мора да је знао, ја знам да јесте, да ће несмотреност довести до овога.

Ленка Настасић: ЈЕСЕН У МОЈОЈ УЛИЦИ

или авлији где ни не пролази

Опало лишће тка ћилим најразличитијих нијанси злата, воће испуњава штандове пијаца одмах поред набубрелих зрелих бундева, а ништа од тога становници Билића не виде од узкомешале плеве. Ласте одавде не лете са променом времена већ потеране џангризањем ’леватора. Док ветар хучи кроз фаличне плотове, жене насађене на хоклице разглабају већ буђаве диване.

– Дедер, понови шта ти је рекла Смиљка јуче.

– Штаа, он умро?

– Ајде некретошу, празни више котарицу, шта си се навалио на ту лопату?!

– Лепо стари говоре: „Жути жутују, румени путују“!

– Да, да, увек је тога било, него се није знало.

А мучени ‘леватор шклопоће од набацане масе куруруза, за који се увек памти да је лане био бољи. Широке сукње сиве од прашине и плеве, а читав патос се бели од љуштике. Нема везе ни што се не разумеју од ларме, лапрдање се наставља.

– Иди бре, није Тара шишарка!

– Имаш ли какав рецепат за ловачку салату?

– Ма шта ми наприча!

– Него, где су се денули твоји унуци?

– Газда, склањај овог давежа од мене!

Чича се навалио на приколицу и чкиљи испод шешира. Размишља кад ће изветрити ови шупља наклапања. Више га гуше нагваждања него прашина. Он бар зна и дума: „Та ово је идила! Некад се знало, котарицу на леђа па се ти пењи на таван мој деране! Сад је већ господски! ‘Леватор и Бог да те види! А и жене, шта се само жале? Нема више опанака, на свима им најбоље штрикане чарапе и приде најке за по авлији. А све се нема! Битно да се нариче чим сунце покаже који зубић. Знам им ја свима мајке, исте су такве биле. Еее, лепо каже народ – крв није парадајз чорба.“

– Ајде жене! Убацајте то брже, проће ми Слагалица док се смилујете!

Ленка Настасић: ПТИЦА СЕЛИЦА НА СЕЛУ / Прави сан

Птица селица на селу

„Сањам да те опет слушам како дишеш“

Корача без ципела кроз стрњику болну.
Табана прошараних крвавим ходом,
главе ужарене горућим Сунцем,
очију одавно угашених
пламенима проклетог света,
усана силом склопљених,
речи у грлу нема.
А гаца кроз блато
живљења коров
и гар и чађ.
Мори нас
исти
јад.

***

летим небом. под мојим крилима простиру се њиве ишаране браздама. пажљиво се спуштам на оштре остатке некадашње житарице. мало се тетурам али добро сад. гацам корак по корак. не пристају ми овако танке ноге као да сам на штулама. што нисам могао бити неки орао? орао над започeтим орањем. бука ми пара уши ово постаје неиздрживо. имам ли уопште уши? чујем свакако. међу облацима је тише много су гласни ови земљорадници. све нешто хучи и звечи тандрчу дрљаче мељу раоници брунде трактори. тачно бих опет полетео да немам упалу перја. морам одморити. тресе се земља од галаме. шта ћу гацам бос птице не носе ципеле. логично. трпи. још само мало па ћу одлетети даље. још који дан. сад ће и крај лета. више се овамо не враћам. нисам ја крила на улици нашао. јао. пејзаж као са слике неких омамљених импресиониста а композиција катастрофална. аман ови никад гласнији. нашао сам се кљуном у кљун са тешком машинеријом. није ни чудо. ова моја гарант опет сања да је трактор.

***

Југ
Дунав
Кошава
Парче неба
Све њој припада.
Она и одлеће,
потиснутих сећања.
Мучна лета туђих села
гутају друге мисли тужног,
забораву вичног тог путника.
Лутајући, поново, кроз равнице
вечни путник несвесно налази исте
оне ливаде где је поносно гинуо.

__________________________________________________________

Прави сан

Седим у авиону који срља у небо. Пред собом видим облаке црвене боје. Изненада схватам да сам ја пилот. Авион наставља да иде навише. Бљесак светлости. Отварам очи. Прашина и песак разлежу се на све стране. Племе мршавих, видно намучених људи седи око уздигнутог постоља. Отац грли беживотно тело сина. Тишину прекидају узвици започете свађе. Отац треба да одлучи да ли ће остатак племена изгладнети или појести оно што је некад био његов син. Донео је одлуку. Метеж почиње.

Mihajlo Manojlović: JESEN U MOJOJ ULICI

U tihoj noći kapljice jednolično dobuju po oknu prozora i sam, u svome krevetu provodim noć bez sna. Ulicom odzvone poneki koraci i njihov užurbani odjek razlijeva se po zidovima od žute cigle, nakvašenim od neprestalne trodnevne kiše. Pažljivo osluškujem svaki zvuk, nemiran i razbuđen, tražim jedan dobro poznati. Sjećanja ovaj dan izdvajaju od svakog drugog u godini. Očekujem njen dolazak, da među tim sumornim i kišnim zvucima pronađem onaj nezaboravni.

Prošle godine s prvim danima jeseni u meni je rastao nemir koji nisam mogao da objasnim ni sebi koliko ni drugima. Često sam noći provodio hodajući po svome malome stanu i povremeno prilazio prozoru te veoma usresređeno gledao na jedno prazno mjesto ispod žute grane breze, ni sam nisam znao zašto. Nešto u meni je činilo to mjesto izvjesno posebnim, na način sličan onome kada sjećanja se neraskidivno povežu sa mjestom na kome su se desila, nakon što postanu i dio nas samih. Pokušavao sam dokučiti do mjesta u meni odakle dolazi taj  prožimajući strah ali je to bilo veoma neuspješno tada. Sa prvom pojavom žute boje na listovima grana te breze u meni je počinjalo isčekivanje nečega značajnog. Zbog nesposobnosti da u riječi pretvorim tamu koja u meni nadire svakom kapi na prozoru, često sam se u periodu kada nastupa jesen zatvarao u sebe koliko i u svoja četiri zida gdje sam, bez obzira kakav ću utisak ostaviti drugima, mogao da se predajem toj iscrpnoj šetnji bez cilja, od zida do zida, čiju potrebu sam osjećao snažno u svojim nogama. Isčekivao sam nešto neizbježno.

Jesenje noći svojom rukom sjete spuste na čovjeka pokrov melanholije i on se u manjoj ili većoj mjeri mora predati opštoj atmosferi koja tada zavlada. U jednoj od tih noći, bez mogućnosti da prizovem duboki san, ležao sam isto ovako kao i sada, napet i osjetljiv na svaki šum i zvuk. Jedan je u meni probudio posebnu pažnju. Neki melodični, prodorni zvuk širio se ulicom zasutom barama i žutim lišćem, tajanstven i umirujući. Kroz romor kiše on se probijao lagano, kao da i ne dolazi ni odakle drugo do iz moga sopstvenog uma, da mi se u samom uhu stvara. Prišavši prozoru znao sam gdje da pogledam i bez dana sam posmatrao ono mjesto ispod breze. A na njemu, upečatljivo crne oči djevojke kao od magnovenja stvorene gledale su u mene i sve na njoj je bilo nepomično, samo se kosa sablasno lelujala prkosivši kiši odavši utisak sablasnoga. Pjesma koja me privukla sada mi se uvukla duboko u koži i sljedeće čega se sjećam da sam kao opčinjen polako se spremao da izađem i krenem u susret čudnom prizoru jesenje večeri.

Prišavši na malo manje od metra, čvrsto sam stegnuo šake u strahu i dalje slušavši pjesmu koja je dopirala od nepoznate djevojke dok me je posmatrala nepomičnim tamnim očima. I onda, kao ples, okrenula se i kao da je znala,ne osvrćući se, koračala je bosa po barama i ja sam išao za njom. Opijen, stigao sam samo da primjetim kako haljina od magle sačinjena širi se po okolini otežavajući vidljivost svemu. Osjećao sam jezu koja se širila niz kičmu svakim novim tonom njenoga glasa ali nisam mogao da se oduprem magli u koju nas je zavila, te sam koračao u potpunom odsustvu zdravog razuma kroz nju. Samo prema vrhovima krovova zgrada moga djetinjstva mogao sam da naslutim gdje se nalazimo. Strah je ledio moje pokisle ruke dok je znatiželja vukla me kroz gustu maglu i tada sam spoznao da se krećemo ka rijeci. U svijesti mi se javi nešto mračno.

Most je bio okovan pustoši kasnih noćnih sati i njegova svjetla rijetko su probijala kroz gustu tamu jesenje noći. Negdje na sredini toga mosta ona me je zagrlila i hladnom rukom dodirnula čelo i tada sam već bio okrenut ka nemirnoj rijeci ispod njega. Njena pjesma koja nije prestajala u meni je stvarala pomisao o jednom poslednjem koraku te noćne jesenje šetnje. A onda je zvuk sirene automobila koji se slučajno zatekao tada prekinuo sve i prije nego što sam stigao da se osvrnem, ona je nestala. Samo oči, tamne kao oniks ostale su u toj noći i u mojoj svijesti zauvijek.

Jesen je opet u mojoj ulici, i dok svilena magla upija u sebe grane požutjelih listova ja nespokojan ležim u svome stanu. Opet čujem dobro poznatu melodiju i već navlačim svoje čizme. Odlazim u šetnju. 

Лазар Буква: ЈЕВАНЂЕЉЕ ПО ЕНОХУ (Јарац)

ЈЕВАНЂЕЉЕ ПО ЕНОХУ
које се даје разумети године 3555. у Новом Јерусалиму, на лево ухо шапнуто

Forse tu non pensavi ch’io loico fossi
– Dante, Inferno, XXVII 122-123

Ко не зна сиријски, остаје му само да цркне од муке!
– Тодор од Суботе

Ја, Енох, сјајни и неоспорни, звездочатац и чатозвездац, на прилику ангелу саздан, од сна уставши споведам шта видех и чух и сазнах о ноћи  која беше пре свих ноћију и о тами која беше пре свих тмина и о времену, дакле, када доиста не беше ничега, а Ништа-постаде!

У почетку беше Ништа, и Ништа разумеде да је Ништа, и од Ништа постаде Бог. И Бог створи свет, а свет беше без обличја и пуст. И Бог беше зао, а чињаше само добро, и виде Бог да је добро све што створи. И имаше Бог два сина: млађег Јхошуу и старијег Азазела који ће се касније прозвати Сатанаило. И кад погледа Бог све што је створио, беше задовољан и изведе своје синове да им покаже сваку твар сачињену. И видеше синови да је свет леп веома, и дивљаху се Оцу који је све то створио. А кад Азазел мало поодрасте, приђе Оцу и рече му: ко ће Тебе разумети, о Величанствени, Тебе који си свет утврдио на 22 слова да се не помери довека? Ти Биће рађаш ни из чега, како си и сам себе родио! На крилима ветра лети твоја мисао, да је нико од умних не може појмити! Свет си као Једно замислио, о Свевишњи, милошћу својом раздвоји га, нека буде Двојан, да се о њему може мислити. И разумеде Отац шта му је казивао син, и отиде са својом невестом у постељу и зачеше дете које се зове Звер и Антихрист, а оно ће бити рођено не за хиљаду, него за хиљаде хиљада година. А кад зачеше дете, повуче се Отац и умре. И тад се Азазел прозва Сатанаило.

И дође време да синови поделе свет који остаде после Оца. И стадоше обојица пред твар Оца њиховога, и угледаше широте и пространства, и беше им врело у срцу. А тад рече Сатанаило Јхошуи: што је Отац створио нека мени припадне, јер ја сам први и старији, а теби ће свака звер и свака твар и све што гамиже на земљи и свака птица небеска бити као пријатељ и слуга. А мени нека припадну ангели Божји да само управљам светом, јер сам старији и виши умом, но твоје ће, уистину, бити царство Очево, јер ћеш ти у њему уживати. А Јхошуа се разљути и не прихвати у срцу свом мисао брата свога, и рече: ти то мене намамљујеш да наседнем на уживања и задовољства, а сам знаш да власт имаш истерати ме кад хоћеш из царства Оца нашега!  И чу Сатанаило шта му рече брат, па одговори: хајде да поделимо свет, па нек твоје буде што је од Духа, а моје што је од Тела, и пустимо Дух и Тело да се боре, па који победи нека је и цео свет његов. А Јхошуа пристаде, али рече брату: шта је, брате, мој, од Духа? И птице и звери, и видела на небесима, Сунце, Месец и звезде многе, и ветрови и облаци, и рибе што плове, и гмизавци што гамижу, све је од Тела, а мога наслеђа нема нигде. Онда рече Сатанаило: ја ћу човеком управљати, а ти ћеш постати Тело и телом ћеш тело искупити и прославити се у златном граду који се зове Нови Јерусалим, у веке векова! Ето где је Дух. А Јхошуа помисли на славу и силину што га чека, и пристаде да спасе свет.

И даде Сатанаило човеку вештине многе, и Број, и новац, и оруђе, и разум, и лађе да броди, и кола да њима пролази кроз пустињу. И прођоше година неколико хиљада. И прођоше година неколико хиљада хиљада, а по земљи никоше градови велелепни, и палате, и висови украшени и извори, и поља изорана, и њиве плодне. И човек уживаше и патише се на Земљи. А кад виде Сатанаило да је време доласку брата његовога, пронађе девицу међу женама, Марију, и пусти Јхошуу њој у утробу. И роди Марија Јхошуу, а дете беше благо и умно и расло је година 30, када поче да проповеда људима спасење и отпуштење грехова. И удеси Сатанаило да му неки поверују, а посла и слуге своје фарисеје да га прате и уходе. И одлучи Сатанаило да људи разапну брата, и брат пострада на крсту, у мукама, и диже га Сатанаило после три дана из мртвих, и устаде Јхошуа и остави људима Дух за векове векова, кад ће опет, по други пут доћи у слави и сили својој.

И пролажаху векови, а ништа се велико не догоди до другог доласка Јхошуиног, којег прозваше Христос. А кад дође Јхошуа, диже се војска огромна, војска Духа и војска Тела, и погибија настаде велика и изгубише се скоро све силе Сатанаилове. Тама и Тело беху поражени, а други Син Божји управљаше над небесима и човеком. И даде да се сазида град од Духа и злата, Нови Јерусалим наречени, као што предвиде Јован Громов. И устоличи се Христос као краљ на престолу, и владаше миријадама година до садашњега трена, као што и видиш. Све је мир постало и хорови херувимски и серафимски лице склањају од славе његове и силу његову певају.

Остаде још ти, пажљиви, невесели! Ти, којем се ово на лево ухо шапуће! Узми овај злаћани крст у руке, и тихо приђи краљу, мимо свих слугу његових. Поклони се слави његовој, о Ти! Узми овај крст, невесели, и забиј му га као нож у Срце!

У пупак гледајући пронашао и са сиријског превео:
Бураз л’ Кава, проналазач находећих се рукописа

Ленка Настасић: ОДЛУКА (Вага)

осећам како ми се коса лепи за чело. није ни чудо наследио сам челепенку од деде може читав травњак косе да се засади. посматрају ме. кап зноја се слива низ слепоочницу. не могу се ни обрисати. ова одеретина ме претвара у шишмиша. шишмиш? ребус за нове ученике српског док вежбају писана слова. шишмишу шуштиш као шимшир кад год се помериш.смешне речи. свака реч постаје смешна кад је поновиш неколико пута. шимшир шишмиш шешир шишарка шишмиш шишмиш шимшир. неки професор каже да су речи предмет конвенције. конвенција преговор договор гласање порота судија адвокат. адвокат. овај испеглани је сваки пут све бахатији. ретко нападан човек. маше назови доказима а не би приметио ни да стоје у кеси за замрзивач. ух могао бих јести. док се труба испува можеш и завити и испећи и запећи сарме. ју нека граја.

– „Мир у судници, мир. Молим Вас, наставите.“

види га опет зине па стане. уопште нема осећај за дебату. свака шуша данас носи актовку. толико бескорисних адвоката због једног лаког пријемног. гледа као тетреб. докле ћу одлагати? није лош овај чекић. сваки пут иста прича. ајде мићко не једи се више и одлучи једном у животу без три дана размишљања. ишчитао читав случај и опет ми се ту нешто клима. нагиње овај лево онај десно а ни једно ни друго не ваља. ко те терао да напредујеш јадо? на дневној бази живе муке. и онда кажу донеси пресуду. черече ме масирају живце и кидају нерве. и живце и нерве. браво ја. да сам живео пре пет векова о мени би певали песме. душу дало за ругалице.

„Искочити хтео би из коже,
одлучити никако не може“

боље да сам песник. не. ни ту не бих могао одлучити између праве и погрешне речи. пресуди. ма сам себи пресудио. коса ми се лепи за чело и ништа. мора се нешто рећи. тишина. удри тим чекићем није ти га тата купио. шта ћу? ух. нећу. биће боље само не мени.

– „Одлука се одлаже за наредно заседање.“

Mihajlo Manojlović: OGLEDALO (Ples blizanaca)

Često se ne prepoznajem u ogledalu. Na prvi pogled zaista smo identični on i ja – ja koji sa druge strane glatke površine tražim dokaz da nas je zaista dvojica; on – koji nijemo i doslijedno prati svaki moj pokret. Ni jedan od nas ne otkriva tajnu.          

Osjećam ih. Dolaze… ni sat vremena nije prošlo, sunce je sijalo i ja sam svijet udisao; grlio ga. Zgrušani u postojanju nadvijaju se nada mnom oblaci i nema svjetla. I ono je škiljavo i hladno. Ili si ih možda ti poželio? Ti što sklanjaš pogled, a znaš da od mene ne možeš pobjeći. Kaži slobodno? Ako među nama postiji razlika, ko je za ovo kriv?!

Razumješ li? Moram jer sam pristao… da se nađem sa njom. Smiješno je što kažem pristao jer sam je ja pozvao, iako nikad ne bih rekao da sam zaista ja to uradio, bar ne u onome smislu u kome ljudi svjesno biraju da učine nešto. Da nisi možda ti bio taj koji se odlučio za taj korak? Za taj poziv i večerašnji susret koji, evo, radije ne bih obavio. Ne? Ipak sam ja?

Jasno ti je zbog čega tako dvolično djeluje svaki moj susret sa poznatim licima. Znam da znaš, nisi ti mnogo daleko od mene, tamo s druge strane, dok okružen druželjubivom atmosferom i sam učestvujem u razgovoru i planiranju nekih novih susreta, a nadam se da ipak neće ponovo desiti.

Znaš li šta je još u tome čudno? Znaš li? Ne? Čudno je to što znam da sam u tom trenutku zaista želio sve to. I nju, i to nešto u vezi sa njom što je uhvatilo moju pažnju te večeri, nešto zbog čega nisam mogao da sklonim pogled sa nje. Ni sam ne znam odakle ta snažna i nagla privlačnost koju sam osjetio u njenoj blizini. I ti i ja znamo da nam se ovo već dešavalo. Lagali bismo da se već nismo susreli sa onom izlizanom frazom – ljubav na prvi pogled.  I tako, kao vođen nekom većom potrebom, prišao sam joj i otpočeo razgovor. Raspoložen i otvoren čak je i za ples zamolio i na kraju, impulsivno, pozvao da se vidimo ponovo. A sada, ne mogu reći da sam siguran da bih sve ponovio. Grozno je to što osjećam. Izvini što te uplićem, ali ti toliko mnogo podsećaš na mene. Toliko mnogo da sam spreman da te do kraja okrivim za ovo. Jer, ko će potvrditi koji od nas dvojice istih u ovoj jebenoj različitosti pravi sranja, a koji nikada ne bi ni opsovao?

Idem sad. Moram je vidjeti. Makar da je uništim posljednji put. Ili sebe u njoj. A možda i tebe. Lako ćeš nestati ako staklo razbijem. Ali, gdje sam… ne, izvini, ko sam onda?

Ostaj mi zdravo u svojoj dvojnosti.

Томислав Дунковић: ЗАГУБЉЕНА ПОРУКА

30. новембар 2009.

Поздрав, Павићу.

Верујем да знаш ко ти шаље писмо, с обзиром да сам ја једини који писмо шаље дахом, али можда си мало слаб с концентрацијом у ово доба године, у којој неминовно мораш умрети, барем ми тако саопштише хазарски пророци. За случај да ово писмо до тебе и не стигне, већ га мој дах однесе, однесе сасвим око Фрушке нам Горице, па све јужније, јужније и назад, оно се неће оваплотити у материји све до идуће кинеске године вола, на овај исти датум.

Ја, који сам бог ове наше књижевности, ја, од ког сте сви настали и ком се сви враћате и кога молите за помоћ, а после ме заборављате (ти свакако не, али сам већ напоменуо да ми не шаљеш поруке по хазарским азурно-зеленим папагајима, јер се слабо и срећем са древним народом, па ми је и хазарски мало хрђав; али се зато ногометаш до смрти није сетио да ме макар спомене негде, након што је све, мени познате, податке о Исаковичима добио), недавно бејах у обиласку старих стаза међу манастирима фрушкогорским. Дакле, шетајући стазама што се, ето, за више од века не променише много, одједном ми дође тешко. Дубоко уздахну и трепну, а преда мнон пуче представа монахиње, што ме прострели оним једним незатвореним оком ко да се однекуд ми знамо. Лице јој избраздано, а бразде сухе, па дубоке, црвене се ко устајала крв бика, па се преливају, укрштају и нестају низ дрхтуљава уста и чекињасту браду.

Погледа ме из згужваног лица кроз онај накострешен капак, а сува јој коса, сува ко лањско сено, стаде штрчати уз забрађен лик, пресијавајући се прљаво риђе под поподневном звездом.

„На ово си заборавио“, рече јехтичаво промуклим гласом који се чинио као да је ћутао забрављен уз гласне јој жице бар од 19. века, па ми грубо гурне у руке бунт хартије и само што поче њен млади лик да се ми се назире у уобразиљи, а ја трепну и она нестаде. Прену се из транса, мислећи да сам можда био омађијан, али хартија ми бејаше под мишком. (могуће да се све ово, драги Павићу, десило како један, што причу о овоме пише у будућности, баш у овом тренутку, не би морао да се користи нађеним рукописом, јер давно је то, мили мој, постао поступак учмалих незналица)

Погледах папире и видех да је то мој сасвим стари превод, још од онда кад се вратих из Пеште, дела једног епа, који  је испевао извесни Псеудо-Хомер.

Сетих се тебе, па познајући твоје афинитете, како у животу, тако и у овом нашем космосу књижевном, шаљем ти ово, а ти ћеш већ знати шта ћеш с тим (видим да су они моји записи о Хазарима добро прошли).

…

Куцне часак да се буди чедо
Посејдона, оца, па да шпиљи
Својој крене пошто спреми себи
Дрва. Овце кад уђоше прве
Не могаху газди рећи да се
Банда људска у куту скривала.
Када киклоп ватру кресну, онда
Виде дружбу клету, где се међу
Собом бије. Побише се око
Млека што он брижно себи чува.
Он их хтеде, драге, угостити
Ал се они, на гнушање бога
Међу собом стадоше јести и
Полифему, божјем сину, кућу
Разбијати. У њему видеше плена
Па га свежу и вином напише,
Од обести ослепе, ал се он
Истргне. И оде Полифеме
Тада, око брега, па код браће
Те се стаде плачући жалити.
Пре но браћа стигоше банду ту
Ови се са вођом укрцаше
Водећи уз себе овце, козе
И све што још украдоше. Потом
Стаде вођа њихов, Одисеј, да
Ликујући с брода подврискује
Те још рече да ће за другове
Мртве рећи да су киклопи их
Убили. Узе браћа врхове
Брда својих и гађаше људску
Банду, оста Полифеме слепац
Жртва вина и зле ћуди људске.
Опијеног божјег сина, људски вођа
Убогаљи, опљачка и кућу
Оскрнави, пријатеља лешеве
Иза себе остављајући и
Наставише своје путе, дружба
Људска и он, Одисеј, Лаертов,
А киклопи брата лече јадног
Сви знајући да опоравка му
Нема, нит му сада помоћ може
Отац бити, а ни род божански.

Поздравља те твој,
Ђ. М. Кодер

Simeona Jakišić: KAKO JE NESHVAĆENA HARPIJA AELO

KAKO JE NESHVAĆENA HARPIJA¹ AELO

Majke koje nemaju decu posebna su kategorija. Upravo takav slučaj je Aelo. Žena rumenih šaka i bledog lica, sumornog hoda i upadljivih kostiju. Oni koji su je poznavali u mladosti davno su se odselili iz ovog kraja, ali je iza njih ostala glasina da u selu nije bilo lepše i harizmatičnije devojke od Aelo. Ono što se međutim nije promenilo, jeste njen način života. I danas živi sama, u maloj kolibici koja zamišljenom linijom odvaja šumu od sela. Retko razgovara, često je među ljudima. A narod ne može bez zabave i trača. Pričaju kako, kad joj sestre dođu u goste, njih obavezno zadesi kijamet i traje sve dok se one ne raziđu. Satre im njive i krovove, uvek s te strane, to od njene kuće dolazi. Nepoznata im je, ne vole je.

Aelo, s druge strane, voli ljude, posmatra ih, doživljava, i ćuti. Pije čajeve, gaji biljčice. Kad se uznemiri, na licu joj se ne vidi. Nema je onda po nekoliko dana, a u selu nestane kokoška-dve, zalihe brašna, dečje cipelice, četke za kosu. Krađe su postale sve češće i bizarnije, a kad su je konačno otvoreno optužili za ovu poslednju, nije se mnogo potresla. Branila se blagim rečima i pitomim osmehom. Poverovali su joj, delimično, samo zato što se nekoliko dana nakon incidenta pojavio čovek iz susednog sela sa tvrdnjom da ga je Aelo pronašla u sred šume, na ivici svesti, krvavog i iznemoglog, i da mu je, ne zna kako, ali izvesno spasla život. Kada je došao sebi bio je u njenoj kolibici, gotovo izlečen, sa biljčicama na rani i čajem u ruci. Kune se Bogom i Svetim Ilijom da se to zbilo u vreme kad i krađa. Narod joj kao malo oprosti.

Samovoljno govori isključivo sa decom, uz veliki osmeh. Oduvek su se oko toga plele priče, koje su jedva jedna na drugu ličile. Neki su govorili da je koren njene ćudljivosti u večitoj samoći i neostvarenoj ljubavi; drugi su bili sigurni da je muškarce menjala češće od presvlaka, ne bi li sa nekim od njih dobila dete koje je očigledno žarko želela; dok je bilo i onih koji su uveravali da je svu svoju decu potamanila, no nisu znali zašto.

Jedne večeri, dete nestade. Vriska osakaćene majke koja se probijala kroz oluju ostala je zapamćena i dugo prepričavana. Neispavanih i mutnih očiju, pretila je da će oči iskopati veštici koju je videla kako, sa detetom u naručju, pravi gnezdo na vrhu drveta u blizini kuće. Međutim, kada su zgranuti seljani provalili u njenu kolibicu, pronašli su Aelo kako razvrstava biljčice, a na vrhu pomenutog drveta nisu videli nikakve tragove. Pameću pomerenu majku jedva smiriše i skloniše, a Aelo ostade pod budnim okom čuvara koji su bili zaduženi i disanje da joj prate.

Uprkos tome, deca masovno počeše da nestaju pod razumu neshvatljivim okolnostima. Besna rulja toliko se u mržnji ujedini da ne čudi što je Aelo odlučila da ode. Najmlađe su čuvali u rukama, pa ipak, bio je dovoljan trenutak nepažnje i dete bi išcezlo. Satrveni od straha, izbezumljni roditelji počeše da napuštaju svoje domove u nameri da izmaknu zloduhu, skičeći na svaki šum, povetarac i crn oblak. Bezuspešno.

Kada je i poslednje dete nestalo, Aelo se vratila. Tiha i povučena, nepromenjena. Žena rumenih šaka i bledog lica, sumornog hoda i upadljivih kostiju. Međutim, ovog puta, među svojima.

Majke koje nemaju decu posebna su kategorija.

_____________________________

¹ Harpije: Boginje oluje kojih su se ljudi plašili kao pljačkaša i štetočina. Letele su preko bojišta i odnosile sa sobom slabe i povređene ili bi krale decu bez ikakvog upozorenja. U početku su prikazivane kao boginje sa krilima i prelepom kosom, međutim, kasnije su predstavljane kao užasna čudovišta i zli duhovi koji su imali oblik poluptica – polužena. Večno blede i izgladnele.

Богдан Рапаић: ПАТЊЕ ПОЛИФЕМА МЛАЂЕГ

„Ух, петнаест до три, да не закасним“, рече Полифем млађи и упути се на заказани термин код психијатра.
Полифем млађи нагурао се у свој аутомобил, по обичају с муком. Обливао га је зној, није могао да се сети да ли је закључао стан, упалио је ауто, али га је убрзо и угасио. Истрчао је из аутомобила, попео се до стана. „Наравно да је закључано“ рече у себи и отфркну. Поново се увуче у аутомобил, једва, наравно. „Пет до три…“ Полифема млађег зној је све више обливао, у последње време изузетно је нервозан, осећајан, страшљив, „Ваљда стижем, ах, и та проклета врата, ништа не памтим у задње време, зашто ли сам тако одсутан?“. Врат га је пецкао, у ушима му је свирало.

Стигао је. „Касним само три минута, значи, док се попнем, зазвоним, па биће неких шест минута кашњења, психијатру то неће сметати ионако ће ми све наплатити.“
Врата је отворио сувоњави, средовечни човек, благог погледа.
„Ви мора да сте Полифем млађи?“
„Тај сам. Добар дан.“ рече он тананијим гласом него иначе.
„Добар дан. Благоје Лековић.“ рече психијатар и пружи му руку.
„Полифем млађи.“
„Изволите за мном. Можете ме звати Благоје.“
„И Ви мене.“
„Благоје да Вас зовем?“ насмеши се психијатар.
„Не не, Полифем.“рече постиђено.
Кад су се сместили Полифема запецка врат и задрхташе му шаке. Благоје му је по жељи скувао без шећера кафу.
„Па да чујем? Зашто сте овде?“ рече Благоје прекрстивши ноге и ставивши на њих свој блок.
„Ох, одакле да почнем… Знате, већ ноћима не могу да спавам. Уморан сам по цео дан, јер сањам, те снове, тако… Тако страшне и луцидне…“ причао је Полифем уздихано.
„У реду, реците ми шта то сањате?“
„Сањам своју пећину у којој сам одрастао, осветљену у свој својој лепоти. Но у сну сам беба и пружам ручице ка балдахину и осећам блаженство и све је савршено, али наједном соба се замрачи и напрасно се над мојим кревецем сенка Одисеја наднесе и маљаве му ручерде хрле ка мени и кидају балдахин, а ја онако немоћан, беба, кмечим и копрцам се, но он ме извлачи и зарива ми своју канџу у око. Тад се будим мокар од зноја, ухвати ме грозница, тресем се, некад и плачем, некад не могу да се померим, срце ми лупа, слепочнице пулсирају, до даха не могу да дођем. Након тога не могу да заспим, једноставно, не могу…“
„Хм, да, добро… Сви смо чули причу о окршају Вашег оца и Одисеја, иако је то тако давно било. Да ли сте Ви икада упознали и видели Одисеја?“
„Ма какви, никада, али ја сам детињство провео слушајући приче мог оца о Одисеју, само је о њему причао, чак би и у сну сиктао Никооо, Никооо, а онда би скочио из кревета и викнуо Одисеј! Колико сам се само пута тога нагледао… Шта год да смо радили он је причао о њему. Своју мржњу према њему пренео је и на нас, кад не бисмо мој брат и ја били добри плашио нас је да ће Одисеј доћи и ископати нам око. Мама му је увек говорила да престане да говори о томе. Јадница је с њим свашта претрпела, некад је знао и да се напије и да јој псује мајку људску и прети да ће да је поједе. Знате моја мама је била човек, њих двоје су се упознали кад је он ишао на санацију ране свога ока. Стварно ју је волео, због ње је престао људе да једе, те претње је само пијан изговарао. Нама никад није дао ниједног човека да поједемо, иако је мој млађи брат мене стално терао да пробамо. Кад год би ми поменуо да поједемо неког човека, а мени је искакао Одисеј пред око са усијаним ножем у рукама.“
„А какав сте однос имали са оцем, у тренуцима кад није причао о Одисеју?“
„Знате како, нисмо имали лош однос. Мада он је тако био пргав по природи, кад год бих свратио до деде Посејдона он би ми говорио да је Полифем најгори од свих његових синова по нарави, ја нисам имао тако лош однос са татом. Но ретко ме грлио… То је била мамина дужност, знате. Није ме нарочито обасипао љубављу, али да није било њега никад не бих дипломирао и магистрирао на пољопривредном факултету на департману за сточарство. Баш сад пишем докторат о узгоју коза. Али ме све то око Одисеја и тих ствари из детињства спутава. Одавно сам ја отишао са острва Киклопа. Са татом се понекад чујем телефоном. Знате шта ми каже? Али верујте ми, ово ми сваки пут помене. Каже, Сине мој, знаш ти како је кад човек не види, сви мисле да је свуда око њега црно и мрак, а у ствари је осећај као кад не видиш своја леђа, ту су, ал их једноставно не видиш. И понавља пар пута не видиш, не видиш. Он је већ остарео киклоп, то са Одисејом има ихахај како се десило, али не он и даље врти ту плочу. Често се и посвађамо због тога. Одатле сам стално нервозан, не излази ми се из куће, скоро ме је и девојка оставила, каже да сам незаинтересован, пасиван, да баљезгам о том Одисеју, да ми је у глави он, а не она, а ја не знам како да јој објасним ствар око тог проклетог Одисеја што нам је животе упропастио. Али добро… Верујте ми често тешим тату да га Одисеј није ослепео, никад не би упознао маму и имао брата и мене. Он гунђа на то. Некад помислим да би му вид био дражи него постојање нас троје…“
„Схватам да је Ваш однос са оцем компликован, да ли сте размишљали о некој групној терапији или нешто слично?
„Хахаха, па молим Вас… То је, то је дефинитвно немогуће.“
„Ох, већ је четири сата Полифеме, Ваш термин је готов, али видите овако, имамо неке основне одреднице: Ваш отац Полифем, Одисеј, ноћне море, депресивне фазе, анксиозност. Прописао бих Вам за сада само бромазепам, није као бенседин, знате бенседин баш успава, а бромазепам опусти, па попијте пре спавања један, а преко дана по потреби. Такође бих Вас замолио да своје снове запишете, чим се пробудите, па ћемо их протумачити заједно. Нек тако буде до следећег виђења за две недеље у истом термину. Је ли то у реду?“
Полифем разгрочених очију, не очекујући да ће се сесија овако брзо завршити, рече тихо „У реду.“
„Онда до следећег виђења и решићемо се ми тог Одисеја проклетог“ рече психијатар кроз осмех и затвори врата.
Полифем млађи, незадовољан, одгега се до аута, нагура се унутра и са сузом у оку просикта „Одисејјјј…“

Ленка Настасић: ЖЕНСКЕ МУКЕ

Непоменка се свила у клупче у свој беди свог положаја. Сваки дан исти – гори него јуче. Чека свој ред на справу за мучење која ће исправити њене бокове, а изгребати кожу. Огромни зубци се приближавају њеној виткој фигури. Стресла се и стисла та јадна два зуба која има у вилици. Јауци гомиле стижу и до ње, једнако напаћене. Осећај грабљења ње и њених сестрара, као да су пресушено сено на ливади, боли је највише. Која је уопште поента чешљања?

Из мисли је прену дрчна Каменица: „Аман жено кости нам поломи, шта смо ти згрешиле? Још ћеш нас и пржити да останемо на месту!“

„Бар да не користи ове пластичне катастрофе, сва се љускам! А бићу крива кад се перут буде осипала за њом“ просикта Гадуља.

„Не, не, хоће госпођа да се испегла, локне нису модерне“, убаци се Алетина.

„Сиктер будало, направиће од нас шишке“ добаци једна од Змајковићких.

Све се утиша кад дотична демонстративно протресе главом. Није им свеједно, њено су власништво. Срећом, није бесна. Огуглала је на злурадо крештање. Она тада застане пред огледалом, чежњиво гледајући у свој одраз. Намршти се изнова, врло незадовољна.

„Као да сам у музеју, све саме статуе око мене. Па и уметност престаје бити уметност кад је гледаш сваки дан, а не онда ове љигаве досаде што ми гамижу по мозгу. И како сад да се наместим? Вечито идем као несвет. Још се и дуре. Ма везаћу реп, нек се слепе као резанци. Батали ово. Идем код фризера следећи пут.“

Сања Митровић: ЈЕСЕН У МОЈОЈ УЛИЦИ

Календар од прошле године

Чија то смрт удара о моје слепоочнице? Посматрајући новогодишње украсе на тргу јавља ми се немир у стомаку. Почетак новембра је, постоји могућност за спасењем, раскачите те бљештаве знаке да је крај! Али радници настављају да се довикују објашњавајући наредни корак постављања огромних сијалица у крошње дрвећа. Било би најпаметније отићи даље, својим даном и послом, само што се у мојим ногама родила немогућност. Остала сам да стојим и посматрам како једна по једна сијалица добија своје место, како вешто повезују каблове и лако настављају даље од дрвета до дрвета, као да нису тиме што раде најавили свету да је готово.

Ана Мићић и ја смо волеле да газимо по лишћу, имале смо десет година и цео пут до школе бисмо прећутале, оно што смо делиле био је звук лишћа испод наших чизама. Сада се исто тако не брине о лишћу на тротоарима, али моје чизме га ређе газе. Питала сам је једног дана да ли је смрт листа онда када опадне са дрвета или када га једна од нас две згази, рекла ми је да је одговор сасвим јасан. Након тога сам се осећала лоше газећи га и престала сам да се дружим са Аном Мићић.

Лешеви леже по улицама, а деци је и даље занимљиво да слушају пуцкетање. Она лаје наговештавајући ми да се кренути мора, да је неминовно и боље то учинити на време. „Добро, добро“, пуштам је да буде слободна и не померам се. Можда ће да оде и нека оде. Али не успевам поново да видим у сијалицама оно што и мало пре, не када она скаче да ухвати лишће које ветар разноси, са мало јачим дахом успевајући да јој залепи неколико њих за длаку. Махнито се окреће покушавајући да се отресе од лишћа и када успе дотрчава до мене поносна. Онда када сијалице засветле одлазимо заједно, више нема шта да се види.

Много сам агената за некретнине позвала покушавајући да пронађем своју улицу и видим у којој мери је покривају посмртни остаци две хиљаде двадесет прве године. У тој улици ја бих направила сахрану како доликује, купила бих најквалитетније кесе за ђубре и чврсте грабуље. Нема је, не проналазим је, смрт халапљиво једе све око нас и пита где да ме пронађе, ја не знам шта да јој кажем, тачне информације нема јер мене нема нигде или не знам где сам. Стала бих и сачекала бих је, само да могу, морам да успем, помоћи ћу јој да ме пронађе.

„Адреса из личне карте“ пише на папирићу који се попуњава због узимања књига из библиотеке. Не могу ме пронаћи путем тог податка, али исписујем 15000 Шабац да бих испоштовала процедуру. Куца између мојих очију, све гласније и гласније, јасно ме пита где си тоном који говори да нећу остати скривена. Она као да не зна да бих је ја сачекала, само да имам где, обрадовала бих јој се и направила листу ствари коју желим да урадим након њеног наступања. Радници који каче новогодишње украсе, то су њени извиђачи, сада знам, жели да будем свесна да је близу, знала је да ћу стати и видети у њима оно што ми поручује. Морам је уверити да не тражи само она мене, него и ја њу. Да ли је Ана Мићић знала одговор? На зиду библиотеке видим календар са бројевима 2020, године коју није било могуће спасити, као што је немогуће спасити и ову, две хиљаде двадесет прву годину, као што је било немогуће спасити пријатељство мене и Ане Мићић које се заснивало на склопљеним уснама или ону далеку 2001. када сам почела да трагам за својом улицом.

Лазар Буква: ТРИГЛАФО ДИВЈО ПАСЧЕ ИЛИТИ КЕРБЕРИДИОН

ТРИГЛАФО ДИВЈО ПАСЧЕ ИЛИТИ КЕРБЕРИДИОН
-тон Ромеон парамити-
от елинскаго на сербски језик метафрасмено Арсенијом Мавропулосом Грком
1776.

ПРОИМИОН

Беху на исту годину и на исти дан те на исти цас ( а који тацно, ден ксеруме!), три иста брата от утробу рођена. И пуно исрасли за малу коју годину, и пуно на кефало подебљали и на весеље, па уфек прафили салу у икојења, у сфоја и тудза породица. И понеки се от суседов наљути на салу па иг сфу от три по имене отера стон диаволон. А како се они зфали, то се заборафило за веки! Остало само да уфек исли заедно и као једно тело, а не вец као три, и да крос жифот с пуно радости, ме тин тихи поли, перипатунтес  (прохождаху?!). И једну ноц одлуце тако да напрафе много добра сала.

КЕФАЛЕОН ПРОТОН

Био у село онај сто много прицао да је јунак макрос, велики, Ираклис ономати. И сфи га много постофали и от њега много безали, јер љуто био. И исао по земју и прицао како ради задатков додека (12), а вец ендека (11) свршил. И сваста наприца: и Немејски лаф и Идра апо тин Лерни, и кошуту керинску и вепра от Еримант, и стала ту Авгеу, па птицурина от Стимфала, па во от Крит, па бедевије ту Диомеду, па Иполитин зони, па Герионово стадо, па јаблоке от Еспериди, и само му, још, казе остало Кербера да уфати. А то цули и трис аделфи, три брата, па смисле да му напрафе novelu (ово сум цуо у Рагузу да се казе, нап. А.М.Г)

Распиту се де це трази Кербера, а то народ зна, јел офај много прицао, и показу им на нека шума сто иза село, а тамо не смеду ники да иду, ел се много устрасио народ от Кербер. И кад падне ноц, отиду три брата у шуму и сакриу се у неки јендек, па цекају кад це Ираклис да наидзе. А они сфи три у један велики гуњ се повезу, па прорезу три рупа, да пројде глафа, па се снизе на тесера ноги да цекају и слусају ако буде неки зфук. Кад ето ти звиздуце Ираклис!

КЕФАЛЕОН ДЕВТЕРОН

Иде Ираклис све звиздуце, више од стра него от андриа и храброс. Све гледи око себе, це га уједе гуја, пак јакреп, па кака друкша зферка. А на себе имао Ираклис крзно от пента зеца сто је убио, а прицао по царсију да је крзно от лаф. А тојагу није поно јел се фалио по село да це у голе руке Кербера да уфати. И тако Ираклис, не зна ста да ради, седне ту на ифицу од јендек и сацека мало, цисто да не казе неки да се одма вратио от Ад у царсију. Ако се одма врати, како да прица да уфатио Кербера? И мисли, мисли Ираклис, гледи гори у небо, оне астери сјају на цисто небо. Ал цује он неки зфук! Крену лајање као от Кербер, он се поце да осврце. И не стизе ни да устане, зграби га несто за (гузицу?!) и сфали у јендек, саф от блата да се умазе, по ноци да не влепи ниста. А види само брацу, тус аделфус, у један гуњ како на тесери ноги сетају, и они га потерају, а он мисли да је Кербер! И брзо се дигне Ираклис, и како мозе, нестаде да му нема траг. А браца се лепо исмеду, па скину гуњ, и лепо се врну у сфојата куца.

КЕФАЛЕОН ТРИТОН

Сутри дан, ста це Ираклис, како да се направи пред царсију, саф од блата, прљаф? Без Кербер у руке! Најде некаку цесму па се сапере саф, от ногу до руку, а и глафу мораде да сапере. Гледи сфе да га ники не види, це га одма приупита де је Кербер, де му пасче сто га уфати от Ад? Ал дојде њему мисо спасоносна. Влепи на неки чловек сто седи у буре тамо, као Диогенес. А около тога чловека млоги керофи, сфе па сифи, па зути, па црни. И дојде Ираклису да це Кербер биде црн, па приде код чловека да га упита це му прода кер за тон артон, хлеба: јер чловек био наг, без одежду, птохос, сирома. Диго Ираклис глафу, све оцекује да це му да не једног него сфе керофе за хлеба, ал кад приупита старца, овај неце. Казе, не треба му ниста у жифот, а за хлеб це се снадзе, неће да пасче за хлеб! А овај, не зна ста це цини, па упита старац да му несто друго даје. А старац затрази тојагу, казе оце од себе тера људе! И Ираклис му даде тојагу, а узме себи црно пасче, ионако уфатио Кербера без тојагу, мислио он. И саф поносан сета по пут, а народ гледа пасче, па га пита неки: то Кербер, мали много? А Ираклис ответи: јесте, јос имао три глафе, па кад му дфе одсеко, сад се смањи на ниста. И тако сфи поферовали Ираклису, а он сфуд био велик ирој. И саф се народ дуго склањо у страну кад пројде он. Окром једном кад пројду три младица и поцну у велик смеј да падају. А Ираклис се само у цудо окрене и слегне с рамени.

ТЕЛОС

________

  ЕПИСТОЛИ ЈА ТОН  АДЕЛФО МУ ЕН ХРИСТО, ГРИГОРИЈЕ ДАВИДОВИЧ

Почитајеми пријатељу,

Многе ми же труде сеи метафраси, от елинскаго на сербски народни, зададе. Не оглуши се о моленије моје, се паракало, аделфе, да метафраси прегледас и понека греска исправис. Ја, ево, на влепи, церковнославјански бас много добро не знајем, али знам  да поцнем и заврсим писмо. А от народни, мозда са падези тина охи мегала апорија имадем. Зато ти неце, елпизоме, много време да отузме да прегледас, а опет да будемо sicurro, прежде но што „сеју митологическу притчу на печатњу дамо“. Многи поздраф, на народни, ста цу кад друкше не знајем!

Ја су, аделфе му

Арсениос Мавропулос, Грк зовоми

Simeona Jakišić: JESEN U MOJOJ ULICI

san u mojoj glavi jesen ne prestaje da kvari:

sada postojim drugačije, polovično, unutar i van sebe.

misli se otrgle, lutaju ulicom, traže se pod drvetom, pod korakom, pod zemljom. ne staju, nestaju. idu ka dole, teške, proniču u sve. temelj svima, hodaju, gaze, po čemu, ne znaju, po svemu, zašto, odlaze. vreme je nestabilno.

ponekad udahnem list. glatko prođe, ode ka gore, nastani se u glavi, ostane. okrećem ga, danima, prevrćem, slušam, boluje neizlečivo, šta mu mogu, truli, tužno. izdahnem. ponekad udahnem ponovo.

jesen u mom snu ne prestaje da kvari glavu:

ali naizgled, donekle i odista, funkcionišem.

kad je dobar dan, magla, svuda, iz mene, iz očiju magla, magla ni iz čega, deobom ćelija magla se razmnožava, ne vidi se zgrada, gleda magla. sveprožimajuće. jesen u mojoj ulici. kad je loš dan, onda ništa, ne obično, neobično, pravo, veliko, ništa. i tad, i sad, jesen u mojoj ulici.

u mom san-kvaru ne prestaje jesen da glavu:

raznosi vetar vetar vetar vetar vetar jer za takav vetar nije dovoljno jednom reći vetar. to je vetar koji iščupava drveće iz korenja, temelje od kuća, ribe iz mora, gromove sa neba, misli iz zemlje, lišće iz glave, ljubav iz majke, srca iz ljudi, dušu iz čoveka. iščupava. rasparčava. razara. i odvodi. odvodi. odvodi. tamo gde se sve spaljuje i rađa. zaista se plašim jesenjeg vetra.

u mom neprestajanju jesen san glava kvar:

između dva dalekovoda vise naglavačke obešeni gavrani. iz zemlje izrastaju ponavljajući dani. u vazduhu se osete molitve prolazećih ljudi. život se ne budi. na kraju i smrt će da poludi. neće doći, hteti, moći. u nedogled sanjam ovaj pogrešan san, sve me sanja, želim da se završi, jesen, proganja, spavam, kvar, ne prestaje, glava, san, jesen, kvar kvar kvar kvar kvar kvar…

konačno otvaram oči. gleda me magla. jesen.

???????????????????????????????????????

ne. ponovo otvaram oči. skeptično. da li je uspešno? da. gledam maglu. jesen.

ipak zatvaram oči. prosto nema šta da se vidi. dok ne prođe magla. makar iz moje glave, pardon, čuj mene glave, ulice. i jesen.